П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 513/1026/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бучацька А.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Саратського районного суду Одеської області від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (далі –УПП в Одеській області) в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 08 листопада 2020 року серії ЕАМ №3399977, передбачене ч.5 ст.122 КУпАП, у сумі 1700 грн.
Також позивач просив закрити справу про адміністративне правопорушення, у зв`язку з відсутністю події правопорушення та вини особи у його вчиненні.

В обґрунтування позовних вимог, серед іншого, зазначив про те, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 КУпАП.
Надані, суб`єктом владних повноважень, відеозапис та фотофіксація, на думку позивача, не є належними доказами, оскільки у спірній постанові не відображені технічний засіб, який це фіксував, що є порушенням вимог статті 283 КУпАП.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 21 січня 2021 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що частиною 3 статті 283 КУпАП встановлено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Однак, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, як вважає суд першої інстанції, не відповідає наведеним приписам.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані УПП в Одеській області відеозапис та фотофіксація не відповідають вимогам статті 77 КАС України та не можуть вважатися належними та допустимими доказами вчинення адміністративного правопорушення.

У свою чергу, суд першої інстанції констатував, що обов`язок доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності, відповідно до положень КАС України, покладено саме на суб`єкта владних повноважень.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, УПП в Одеській області подало апеляційну скаргу.
У скарзі апелянт посилається на те, що суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а також неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Так, апелянт наполягає на тому, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується відеозаписом та фото фіксацією, які приєднані до матеріалів справи. Дані докази є належними та допустимими, а тому підтверджують факт скоєння позивачем правопорушення, передбачене ч.5 ст.122 КУпАП.
Також позивач указує на те, що зразок постанови про накладення адміністративного стягнення, наведений у додатку 5 до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року № 1395 (далі – Інструкція №1395), не передбачає внесення до неї відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи, але в судове засідання не з`явились, що надає суду апеляційної інстанції, відповідно до статті 311 КАС України, розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи та додержання норм матеріального і процесуального права, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Встановлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини справи, свідчать про таке.
08 листопада 2020 року інспектором УПП в Одеській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №3399977, передбачене ч.5 ст.122 КУпАП, у сумі 1700 грн.
Як вбачається з даної постанови, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало порушення ним вимог п.8.4 «ґ» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі – ПДР).
Так, згідно цієї постанови, 08 листопада 2020 року о 09:05 год. у м. Одесі, площа Привокзальна 1П/2, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Hyundai Accent, номерний знак НОМЕР_1 , здійснив зупинку на місці, яке позначено дорожнім знаком 5.38 «Місце для стоянки» з додатковою табличкою до нього 7.17 «Інваліди» та позначеного дорожньою розміткою 1.30.

Фактичні обставини справи та докази свідчать про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування спірної постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов враховуючи таке.

Відповідно до ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За правилами ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Пунктом 8.4 «ґ» ПДР визначено, що дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи, зокрема, інформаційно-вказівні знаки, які запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила.
Згідно з п. 5.38 Розділу 5 «Дорожні знаки» ПДР, інформаційно-вказівні знаки «Місце для стоянки» застосовуються для позначення місць та майданчиків для стоянки транспортних засобів.
Відповідно до п.7.17 цього ж розділу ПДР, таблички до дорожніх знаків «Особи з інвалідністю» означає, що дія знаку 5.38 поширюється лише на мотоколяски і автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю» відповідно до вимог цих Правил.
За правилами п.1.30 Розділу 34 «Дорожня розмітка» ПДР, горизонтальна розмітка має таке значення 1.30 – позначає місця стоянки транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю чи на яких установлено розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю».
Частина 5 ст.122 КУпАП, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачає, що зупинка чи стоянка транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака «Водій з інвалідністю» -
тягнуть за собою накладення штрафу від шістдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, а саме: фото- або відеозаписом правопорушення.
Як вбачається з матеріалів справи, суб`єктом владних повноважень надано відеозапис та фото фіксація. Усе це розміщено на цифровому диску, який приєднаний до матеріалів справи (а.с.42).
На думку суб`єкта владних повноважень, вказані докази підтверджують обставини скоєння позивачем адміністративного правопорушення про що вказано і в апеляційній скарзі.

Досліджуючи питання чи є вказані докази належними та допустимими та відповідаючи на довід апеляції, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч. ч. 1-3 статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити:
-          найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову;
-          дату розгляду справи;
-          відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування;
-          опис обставин, установлених під час розгляду справи;
-          зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення;
-          прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:
-          дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;
-          транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);
-          технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);
-          розмір штрафу та порядок його сплати;
-          правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;
-          відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Колегія суддів вважає, що, у контексті даної норми, у цій справі відсутні належні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, встановленого частиною п`ятою статті 122 КУпАП, оскільки відеозапис та фотофіксація, подані суб`єктом владних повноважень на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, не можуть вважатися належними доказами.
За таких умов, оскаржувана постанова серії ЕАМ № 3399977 від 08 листопада 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не може вважатися такою, яка прийнята у спосіб, що визначений Конституцією та законами України.

Даний висновок побудований на постанові Верховного Суду від 15 листопада 2018 року (справа №524/5536/17, адміністративне провадження №К/9901/1403/17), висновки якого, в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України, враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Інших доказів, з яких можливо було б встановити вину позивача матеріали справи не містять.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції вважає, що звинувачення не може ґрунтуватися лише на обставинах, викладених суб`єктом владних повноважень у своєму рішенні.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що за відсутності належних доказів, з боку суб`єкта владних повноважень, визнати позивача винним у вчиненні адміністративного правопорушення є неможливим.

У постанові від 06 червня 2018 року (справа № 203/1410/17, провадження №К/9901/34509/18) Верховний Суд дійшов висновку, що у справах за позовом фізичної особи щодо оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності на суб`єкта владних повноважень в силу приписів статті 77 КАС України покладається обов`язок доказування правомірності своїх дій у разі, якщо останній заперечує проти позову.
Докази, надані відповідачем по справі, мають бути належним чином досліджені судами першої та апеляційної інстанцій із наданням їм відповідної правової оцінки на предмет їх належності і допустимості, повноти та достатності для визнання правомірності дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

Іншим доводом апеляції є те, що зразок постанови про накладення адміністративного стягнення, наведений у додатку 5 до Інструкції №1395, не передбачає внесення до неї відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.
Аналіз даного доводу свідчить про те, що він є необґрунтованим, з огляду на таке.

Вказаний зразок постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі містить пункт 7 «до постанови додаються». Саме у цей пункт інспектор має вносити відомості про відеозапис та фото фіксацію на підтвердження факту порушення водіями правил дорожнього руху.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Згідно з п.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи, що суб`єктом владних повноважень не подано жодного належного доказу на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, оскаржувана постанова не може вважатися такою, що прийнята із дотриманням норм та принципів, встановлених КУпАП для розгляду та винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Отже, беручи до уваги відсутність доказів щодо події адміністративного правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що постанова про накладення на позивача адміністративного стягнення від 08 листопада 2020 року серії ЕАМ №3399977 за ч.5 ст.122 КУпАП має бути скасована, а провадження у справі про адміністративне правопорушення – закрито.

У відповідності до ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Стаття 272 КАС України встановлює особливості оскарження даної категорії справ та встановлює, що судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції – залишити без задоволення.
Рішення Саратського районного суду Одеської області від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                             Л. В. Стас

суддя                                                             Л. П. Шеметенко