Справа № 445/651/20                                Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський О.М. 
Провадження № 22-ц/811/305/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:53

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 квітня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П.., Цяцяка Р.П. 
секретаря: Симець В.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Золочівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2020 року,-
ВСТАНОВИВ:

у квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10 серпня 2019 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21144» д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, під час випередження, об`їзду у темну пору доби, при виїзді на смугу зустрічного руху здійснив зіткнення з автомобілем марки «Пежо» д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , внаслідок чого обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2019 року у справі № 600/788/19 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, чим підтверджено його вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» згідно полісу № АМ 9209027 від 03.012019 року, а тому страхова компанія в межах страхових сум прийняла рішення про здійснення страхового відшкодування та здійснила фактичну виплату в розмірі 31663,56 грн., відтак не відшкодовано кошти в сумі 47629,88 грн. Вважає, що з винного водія підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без врахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 47 629,88 грн. матеріальної шкоди та судові витрати.
Заочним рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 47629,88 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 840,80 грн.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Заочне рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не встановлено розміру реального матеріального збитку, завданого позивачеві, оскільки та обставина, що позивачем сплачено більшу суму за ремонтні роботи його автомобіля, не свідчить, що усі виконані ремонтні роботи були пов`язані саме з дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 10 серпня 2019 року. Вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхового відшкодування цивільно-правової відповідальності, оскільки страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, тому обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика. На його думку, суд першої інстанції не встановив, чи звертався позивач до ПрАТ «Страхова компанія «Україна» з вимогою про виплату 47 629,88 грн. та чи отримував відмову у виплаті страхового відшкодування та з яких підстав. З наведених підстав просить рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригодив розмірі 47 629,88 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в позові.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Судом встановлено, що 10.08.2019 року, близько 22 год. 05 хв., на автодорозі державного значення Тернопіль-Львів-Рава Руська 41 км+700м ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки ВАЗ-21144, д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, під часвипередження, об`їзду у темну пору доби, при виїзді на смугу зустрічного руху, здійснив зіткнення з автомобілем марки Пежо, д.н.з. НОМЕР_2 , порушивши п. 12.1.,12.2.,13.3 ПДР України, внаслідок чого обидва автомобілі зазнали механічних пошкоджень. 
Постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 17.10.2019 року, яка набрала законної сили 04.11.2019 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , позивач є власником автомобіля Peugeot Boxer, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Судом першої інстанції встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача станом на день настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна».
Згідно із розрахунком страхового відшкодування до страхового акту № UA2019081100002/L01/05, вартість відновлюваного ремонту становить 79293,44 грн., з яких 58795,96 грн. вартість замінених деталей, 17638,79 - замінені деталі з вирахуванням зносу, 11300, 00 грн. - вартість виконаних робіт, 9197,48 грн. вартість використаних матеріалів, та 4472,71 грн. - сума зниження. Розмір страхового відшкодування, розрахованого згідно Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісник транспортних засобів, без ПДВ та з урахуванням 2000,00 грн. франшизи, становить 31663,56 грн.
Копією квитанції (а.с. 26) підтверджується, що 13.04.2020 року позивач отримав суму страхового відшкодування в розмір 31443,46 грн. від ПрАТ СК «ПЗУ Україна».
За змістом положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України.
За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Відносини між відповідачем та його страховиком ПрАТ СК "ПЗУ Україна" регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якою у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 звертався до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про виплату страхового відшкодування, надавши розрахунок вартості відновлювального ремонту, вартості робіт та вартості запчастин, згідно яких вартість ремонту становить 79293.44 грн. 
ПрАТ СК «ПЗУ Україна» провела розрахунок страхового відшкодування (а.с. 9 зворот) з урахуванням зносу транспортного засобу, який визначила в розмірі 70 %, і встановила, що вартість замінених деталей за вирахуванням зносу становить 17638.79 грн. (58795.96 грн. х 70% : 100); вартість виконаних робіт становить 11300.00 грн., вартість використаних матеріалів з врахуванням суми зниження становить 4724.77 грн. (9197.48 грн. – 4472.71 грн.), а відтак визначила, що розмір збитку становить 33663.56 грн., а розмір страхового відшкодування становить 31663.56 грн. (33663.56 грн. – 2000.0 грн. франшиза). 
Належних та допустимих доказів на спростування розрахунку страхового відшкодування, проведеного ПрАТ СК «ПЗУ Україна», відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не надав. 
Велика Палата Верховного Суду не відступила від правового висновку, зробленого у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6 -691 цс15 про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці. Верховний Суд зазначив, що страховик за договором обов`язкового страхування відповідає в межах страхового ліміту за мінусом фізичного зносу, а за решту відповідальність несе безпосередній винуватець .
На думку колегії суддів, з врахуванням положень ст. 29 Закону України ««Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір страхового відшкодування розраховано вірно, враховано коефіцієнт фізичного зносу (70%), що відповідає нормам закону, а відтак у страховика в цьому випадку не виник обов`язок з відшкодування такої різниці. 
Оскільки ПрАТ СК «ПЗУ Україна» виплатило позивачу страхове відшкодування у визначеному нею розмірі з врахуванням вимог ст. 29 згаданого Закону – вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, такий обов`язок виник у винної особи, яким є відповідач ОСОБА_1 .
Такий висновок узгоджуються з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, висловленими у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 686/17155/15-ц, провадження № 61-18840 св18). 
Наведене спростовує доводи апелянта щодо відсутності у нього обов`язку сплатити позивачу різницю між вартістю відновлювального ремонту та сумою виплаченого страхового відшкодування. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який підставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_1 47629.88 грн. різниці між фактичною вартістю ремонту (понесених витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу) і страховою виплатою.
Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необгрунтованим, апелянт посилається також на те, що суд першої інстанції не встановив розмір реального матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок ДТП.
Разом з тим, відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження іншого реального матеріального збитку, ніж той, який встановлено судом першої інстанції на підставі наданих позивачем доказів, твердження апелянта з приводу іншого розміру матеріального збитку є голослівними, є його припущенням. 
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Золочівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 08.04.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н.П. 

Цяцяк Р.П.