Номер провадження: 22-ц/813/2164/21 
Номер справи місцевого суду: 520/18588/18
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2021 року                                                                м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Феленко В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, треті особи: неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законного представника ОСОБА_3 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, -
ВСТАНОВИВ:

26.11.2018 позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просить виділити йому у особисту приватну власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 33,8 кв.м, житлову площу - 17,3 кв.м; автомобіль TOYOTA AVENSIS, 1999 року випуску, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 ; земельну ділянку 26/11, масив 11, кадастровий номер 5123755800:01:002:2141, площею 0,05 га, цільове призначення - для ведення садівництва, яка розташована на території селищної Таїровської ради Овідіопольського району Одеської області, а ОСОБА_3 виділити у особисту приватну власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 65,6 кв.м, житлову площу - 38,6 кв.м; припинити право спільної сумісної власності на майно після його поділу в натурі (т.1, а.с.1-4).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року (головуючий суддя - Літвінова І.А.) позовні вимоги задоволено (т.2, а.с.141-151).
14 вересня 2020 року ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 звернулись до апеляційного суду із апеляційної скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року у якій заявляють про необґрунтованість висновку суду першої інстанції у зв`язку із наступним. Суд першої інстанції в наслідок необґрунтованої відмови у проведенні повторної експертизи неправильно встановив обставини, які мають значення для справи; неправильно оцінив пояснення свідка ОСОБА_5 , а також третьої особи ОСОБА_2 ; не роз`яснив неповнолітній ОСОБА_2 її прав як учасника справи, через що їй не було подано доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається, щодо незадовільного її забезпечення сплачуваними батьком аліментами. Окрім того, апелянти зазначають, що суд першої інстанції не обґрунтовано встановив факт сплати відповідачем аліментів та посилаються на встановлену державним виконавцем заборгованість ОСОБА_4 за сплати аліментів. Апелянти вважають, що в апеляційній інстанції підлягає встановленню вартість спірного майна, а також достатність розміру аліментів сплачуваних позивачем на утримання ОСОБА_2 . Зазначають, що рішення суду першої інстанції не відповідає принципу рівності часток, а також вважають, що у даному випадку від зазначеного принципу можливо відійти на користь відповідачки, адже на її утриманні знаходиться неповнолітня дочка. На підставі викладеного просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалите нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, виділити ОСОБА_4 в особисту приватну власність: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 33,8 кв.м, житлову площу - 17,3 кв.м; автомобіль TOYOTA AVENSIS, 1999 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; виділити ОСОБА_3 у особисту приватну власність: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 88,2 кв.м (до реконструкції - 65,6 кв.м), житлову площу - 46 кв.м (до реконструкції - 38,6 кв.м); земельну ділянку 26/11, масив 11 , кадастровий номер 5123755800:01:002:2141, площею 0,05 га, цільове призначення - для ведення садівництва, яка розташована на території селищної Таїровської ради Овідіопольського району Одеської області. Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на все рухоме та нерухоме майно після його поділу в натурі (т. 2, а.с. 180-186).
20 січня 2021 року до Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначив, що не є фахівцем з визначення питань вартості спірного майна та при подачі позову приблизно розрахував спірного майна, виходячи з відомостей про ринкову вартість аналогічного майна. Посилання апелянтів, на думку позивача, на зроблену ним оцінку при поданні позову як підстави для проведення повторної експертизи не має жодного значення для справи, оскільки після отримання судом першої інстанції висновків експертів, позивач обґрунтовував свої вимоги лише вартістю спірного майна, яку визначено у висновках експертів. Позивач зазначив, що наданий ним розрахунок заборгованості по аліментах, складений державним виконавцям Другого Київського відділу держаної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Кісс К.В. 14.03.2019 року, в якому встановлена відсутність заборгованості по аліментам та наявність їх переплати, спростовує твердження відповідача, що позивач самоусунувся від участі в утриманні доньки. Також позивач стосовно дослідження нових письмових доказів, які додаються апелянтами до апеляційної скарги вказує, що саме відповідач ОСОБА_3 під час підготовчого провадження мала право подати пояснення від імені малолітньої доньки та повинна була подати до суду докази від її імені, які на її думку, підтверджують заперечення проти позову, оскільки дитина на час відкриття провадження була малолітньою і не мала процесуальної можливості самостійно визначити обсяг доказів, а відповідач діяла у справі як її законний представник і на свій власний розсуд визначила достатність доказів. Отже, на думку ОСОБА_4 , довід апелянта, що суд першої інстанції позбавив неповнолітню ОСОБА_2 повноцінної участі в судовому процесі, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи, а тому письмові докази, додані апелянтами до апеляційної скарги, не можуть бути прийняті, досліджені та оцінені судом апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_3 , як представник третьої особи, про ці докази не заявляла в суді першої інстанції як під час підготовчого провадження, так і під час розгляду справи по суті, внаслідок чого вони судом першої інстанції не досліджувалися та не оцінювалися.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, а представник позивача ОСОБА_9 просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не довела наявність обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна, а проживання з нею доньки ОСОБА_2 само по собі не є підставою для збільшення її частки при поділі майна. Суд першої інстанції також врахував невизначеність та суперечливість позиції відповідачки щодо додаткових витрат на дитину, оскільки під час розгляду справи відповідач ОСОБА_3 не заперечувала факт здійснення позивачем додаткових витрат на доньку, але в судовому засіданні неодноразово зазначала, що у цій допомозі позивача немає потреби і вона не бажає, щоб позивач її сплачував. Також суд першої інстанції врахував ту обставину, що до вирішення питання між собою про поділ майна, відповідачка поселила в спільній трикімнатній квартирі свого чоловіка та не допустила позивача у квартиру під час її огляду експертом, тобто порушила право позивача, як співвласника, розпорядившись цим майном без ого згоди до вирішення питання щодо поділу майна, чим порушила ч. 2 ст. 68 Сімейного кодексу України (т. 2, а.с. 149-150). 
Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, з 08 грудня 1992 року позивач та відповідачка перебували у шлюбі, який був зареєстрований виконавчим комітетом Кудрявцівської селищної ради Веселинівського району у Миколаївській області, актовий запис № 18 (т. 1, а.с. 8 зворот).
Як вбачається з матеріалів справи, 14 березня 2009 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу (реєстровий № 730) однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 33,8 кв.м, житлову площу - 17,3 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. (т. 1, а.с. 52).
Як вбачається з матеріалів справи, 11 грудня 2009 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу (реєстровий № 2983) трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 65,6 кв.м, житлову площу - 38,6 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М. (т. 1, а.с. 51).
Як вбачається з матеріалів справи, 04 грудня 2012 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу (реєстровий № 2272) земельної ділянки 26/11 , масив 11 , кадастровий номер 5123755800:01:002:2141, площею 0,05 га, цільове призначення - для ведення садівництва, яка розташована на території селищної Таїровської ради Овідіопольського району Одеської області, посвідчений приватним нотаріусом Одеської області Куркан Г.М. (т. 1, а.с. 53-56).
Як вбачається з матеріалів справи, 16 лютого 2010 року ОСОБА_3 уклала біржову угоду, на підставі якої придбала автомобіль TOYOTA AVENSIS, 1999 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданим РЕВ-4 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 19.08.2010, виданим на її ім`я.
Судом першої інстанції встановлено, що у період шлюбу у трикімнатній квартирі проживав без реєстрації позивач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_2 , які були в ній зареєстровані. У період шлюбу у цій квартирі сторони провели реконструкцію із збільшенням загальної площі з 65,6 кв.м до 88,2 кв.м, житлової площі з 38,6 кв.м до 46,0 кв.м.
Відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2018 року, яке набрало силу 19 липня 2018 року, шлюб між ними був розірваний. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини від всіх виді заробітку (доходів), але не менше ніж 50% від прожиткового мінімум на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.05.2018 і до досягнення дочкою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 8-10).
Сторонами по справі не оспорюється той факт, що після розірвання шлюбу трикімнатна квартира знаходиться у користуванні відповідача ОСОБА_3 та третьої особи неповнолітньої ОСОБА_2 . В цю же квартиру поселився і чоловік ОСОБА_3 , з яким вона під час розгляду справи зареєструвала шлюб, про що вона пояснила у судовому засіданні при розгляді справи в суді першої інстанції, а позивач ОСОБА_4 користується однокімнатною квартирою та в його користуванні залишився автомобіль.
Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 сплачує аліменти з пенсії та за власним бажанням в межах своїх можливостей надає доньці додаткову допомогу коштами та речами (т. 2, а.с. 134). 
Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами по справі не досягнуто згоди щодо вартості майна та варіанту його поділу в позасудовому порядку.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 2 ст. 272 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. А згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п. 23 суд при вирішенні спору між подружжям про майно має встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статі 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Отже, з наведеного вище вбачається, що за концепцією цивільного та сімейного законодавства діє презумпція відповідно до якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим вказана презумпція може бути спростована в кожному конкретному випадку за наявності відповідної доказової бази.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Тобто, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі №158/2229/16-ц поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. 
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Як вбачається з висновку №002/19 судової будівельно-технічної експертизи від 05 червня 2019 року, в результаті проведення даної експертизи було встановлено ринкову вартість майна, а саме:
- однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , станом на 10 травня 2019 року становить 671955 гривень;
- трьохкімнатної квартири АДРЕСА_4 , станом на 10 травня 2019 року складає 1176318 гривень, а з урахуванням збільшення загальної та житлової площі квартири за рахунок проведення реконструкції вартість даної квартири складає 1473983 гривні;
- земельної ділянки, кадастровий номер 5123755800:01:002:2141, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 станом на 10 травня 2019 року складає 559115 гривень (т. 2, а.с. 4-22 зворот).
Як вбачається з висновку експерта №25КДТЗ від 11 лютого 2019 року, ринкова вартість автомобіля Toyota Avensis, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на момент огляду автомобіля, а саме 07 лютого 2019 року складає 102574,06 грн (т. 1, а.с. 79-81 зворот). 
Апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що бере за основу при визначенні ринкової вартості спірного нерухомого майна саме вище зазначений висновок №002/19 судової будівельно-технічної експертизи від 05 червня 2019 року, оскільки експертиза по них була проведена пізніше у часовому проміжку, ніж подані відповідачем до відзиву на позовну заяву звіти про оцінку майна від 14 лютого 2019 року (т. 1, а.с. 102-126). 
Як вже зазначалося вище, сторони не оспорюють факту користування квартирами кожним із них.
Апеляційний суд, погоджуючись з судом першої інстанції стосовно варіанту поділу майна між сторонами, вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від у справі 127/7029/15-ц поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Отже, вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Апеляційний суд зазначає, що у висновку №002/19 судової будівельно-технічної експертизи від 05 червня 2019 року вказано дві вартості трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , станом на 10 травня 2019 року, а саме за загальною площею 65,6 кв.м - 1176318 гривень, а з урахуванням збільшення загальної та житлової площі квартири за рахунок проведення реконструкції вартість даної квартири складає 1473983 гривні.
Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії технічного паспорту на кв. АДРЕСА_2 , загальна площа даної квартири становить 65,6 кв.м (т. 2, а.с. 42 зворот). 
Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно загальна площа даної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , становить 65,6 кв.м (в.м. а.с. 13).
Оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження проведення реконструкції даної квартири, то апеляційний суд для проведення розрахунку, враховуючи також те, що ОСОБА_3 погоджується з ринковою вартістю квартири у розмірі 1176318 гривень, зазначає дану суму в розрахунку.
З огляду на це, апеляційний суд для визначення розміру компенсації, який підлягає виплаті ОСОБА_3 , наводить наступний розрахунок, який складається з загальної вартості майна поділеної навпіл мінус вартість трикімнатної квартири, яка залишається на праві власності ОСОБА_3 
( 671955 +559115 +1176318 +102574 ) / 2 - 11176318 = 138663 грн - розмір компенсації, які підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 . 
З приводу доводів апелянта, що неповнолітня донька, третя особа ОСОБА_2 , повноцінної участі у судовому процесі була позбавлена, а тому підлягають встановленню, дослідженню та оцінці нові докази, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.
Відповідно до ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам.
Як вбачається з ухвали Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року при відкритті провадження до участі у справі в якості третіх осіб було залучено малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та Київську районну адміністрацію як орган опіки та піклування (т. 1, а.с. 29).
Відповідно до ч.ч. 1-5, 8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Враховуючи те, що відповідачка та її донька, яка у справі має процесуальний статус третьої особи, проживають разом, ОСОБА_3 була законним представником ОСОБА_2 до закриття підготовчого провадження у даній справі, враховуючи, що в суді першої інстанції від імені ОСОБА_2 докази подавала відповідачка, апеляційний суд не бере до уваги подані до апеляційної скарги нові докази, оскільки апелянти не довели поважність причин неподання цих доказів у встановлений законом строк.
Отже, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції змінює.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року змінити, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію різниці в вартості майна в розмірі 138 663 гривні. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складено 18 червня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                                А.І. Дришлюк

03.06.2021 року                                                                 м. Одеса