ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" травня 2021 р.                                  Справа№ 910/9667/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Куксова В.В.

за участю секретаря судового засідання: Майданевич Г.А.  

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 26.05.2021 року у справі №910/9667/20                (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Столиця-Фарм"
на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2021, повний текст якого складено 05.02.2021 
у справі №910/9667/20 (суддя         Головіна К. І.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Столиця-Фарм" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ-Фармація" 
про стягнення 948 798,73 грн.

В С Т А Н О В И В :
У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Столиця-Фарм" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ-Фармація" (далі - відповідач) 954 778,34 грн, з яких: 532 825,68 грн основний борг, 133 229,25 грн пеня, 243 282,57 грн штраф, 45 440,84 грн 10% річних. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свої зобов`язань за договором поставки №11/18 від 07.09.2018 щодо повної та своєчасної сплати вартості поставленого позивачем товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.
13.10.2020 від позивача до Господарського міста Києва надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 526 846,07 грн, пеню у сумі 133 229,25 грн, штраф у сумі 243 282,57 грн, 10 % річних у сумі 45 440,84 грн, а всього - 948 798,73 грн. Дану заяву судом прийнято до розгляду. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2021 у справі №910/9667/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог.                         
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обґрунтованості підстав на які він посилається заявляючи позовні вимоги.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2021 у справі №910/9667/20 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте всупереч вимогам діючого законодавства, із порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, при не повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також неправильному та неповному дослідженні доказів, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.   
Доводи викладені в апеляційній скарзі зводяться загалом до того, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано не врахував обставини та сукупність наявних в матеріалах справи доказів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. 
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2021, справу №910/9667/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Столиця-Фарм" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2021 у справі №910/9667/20, а також розгляд вказаної апеляційної скарги призначено на 13.04.2021 о 10:30 год.
29.03.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити їх без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України. 
Позивач наданим йому процесуальним правом не скористався та у судове засідання, яке відбулося 13.04.2021, не з`явився та своїх представників не направив. При цьому, на електрону адресу Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому просить розгляд справи відкласти, оскільки прийматиме участь в інших судових засіданнях у кримінальних справах, дати яких узгодженні заздалегідь та не можуть бути перенесені.         
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2021 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Столиця-Фарм" про відкладення розгляду справи №910/9667/20 задоволено та розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Столиця-Фарм" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2021 у справі №910/9667/20 відкладено на 26.05.2021 на 13:45 год.
26.05.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на безпідставність та необґрунтованість доводів, наведених відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, а також просить задовольнити апеляційну скаргу. 
26.05.2021 в судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати оскаржуване судове рішення.   
В свою чергу, представник відповідача в даному судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та підтримав доводи викладенні у відзиві на апеляційну скаргу. 
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду першої інстанції, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У відповідності до ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.  Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як свідчать матеріали справи, 07.09.2018 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як замовником, був укладений договір поставки товару №11/18 (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставляти і передавати у власність покупця товари (лікарські засоби, медичні вироби, товари, які мають право придбавати та продавати аптечні заклади та їх структурні підрозділи), передбачені договором та невід`ємними частинами до нього, а покупець зобов`язується приймати вищевказаний товар і вчасно оплачувати його на умовах, передбачених договором.
Асортимент, кількість і ціна товару, що поставляється, визначаються в додатку до договору (специфікації), що підписується сторонами і є невід`ємною частиною договору. Загальна сума договору визначається згідно накладних. Уся сума остаточно визначається виходячи з ціни на товар та загальної кількості товару, поставленого у відповідності з умовами та протягом дії цього договору (п.п.1.2, 2.5 Договору).
Згідно з п.3.3 Договору сторони домовились, що моментом фактичного одержання товару покупцем є дата підписання сторонами видаткової (товарної) накладної.
Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Договору покупець здійснює оплату за поставлений товар шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у договорі. Оплата повинна бути здійснена покупцем своєчасно у розмірі повної вартості отриманого за накладною товару не пізніше 21 календарного дня від дати видаткової накладної.
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2018, а в частині виконання грошових зобов`язань - до моменту поновного його завершення, з подальшою його пролонгацією (п. 8.1 Договору).
Матеріали справи не містять та сторонами не надано доказів того, що Договір у встановленому порядку оспорювався та визнався недійсним чи був розірваним.
Проаналізувавши умови укладеного між сторонами Договору та положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України та глави 30 Господарського кодексу України. 
Відповідно до ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказує, що на виконання Договору у період з 10.06.2019 по 01.10.2019 останнім було поставлено відповідачу товар на загальну суму 12 938 401,72 грн, на підтвердження чого надав копії товарно-транспортних накладних за вказаний період.
Також позивач вказав, що у період з 01.10.2019 по 25.10.2019 відповідачем було частково повернуто товар на суму 268 894,40 грн, що підтверджується копіями накладних за вказаний період, а у період з 08.06.2019 по 06.12.2019 - частково оплачено товар на суму 12 142 661,25 грн (з урахуванням того, що станом на 08.06.2019 у відповідача існувала сума переплати 35 014,50 грн).
З огляду на що, позивач стверджує, що у відповідача виникала заборгованість у сумі 526 846,07 грн (12 938 401,72 грн - 12 142 661,25 грн - 268 894,40 грн) за період з 10.06.2019 по 01.10.2019. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що товарно-транспортні накладні, якими позивач обґрунтовує наявність заборгованості у відповідача на загальну суму 526 846,07 грн, не є первинними документами бухгалтерського обліку, які б свідчили про поставку відповідачу товару на вказану суму.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке. 
Відповідно до статті 79 ГГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зазначений стандарт доказування підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та від 04.02.2021 у справі №910/11534/18.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".  
У відповідності до умов Договору, письмовими доказами, що фіксують та підтверджують господарську операцію з поставки товару є видаткові накладні.   
Проте, матеріали справи не містять та сторонами не надано доказів складання відповідних видаткових накладних та заявок на поставку товару. 
Водночас, як свідчать матеріали справи сторонами Договір виконувався, що підтверджується частковою оплатою та поверненням товару за Договором (повернуто товар на суму 268 894,40 грн; оплачено товар на суму 12 142 661,25 грн з урахуванням існування суми переплати 35 014,50 грн).
Тобто, з встановленого випливає, що договірні відносини між сторонами фактично будувалися без дотримання всіх умов Договору, а тому відсутність видаткових накладних та заявок на поставку товару не може свідчити про факт не поставки товару. 
У відповідності до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Закон України «Про автомобільний транспорт»        та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені        наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 №363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568, визначають товарно-транспортні накладні обов`язковим документом, що повинен оформлюватися при перевезенні вантажів автомобільним транспортом.
Згідно з ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"        підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Отже, товарно-транспортна накладна є основним документом на вантаж, що повинен оформлятися при здійсненні вантажних автоперевезень та одночасно з цим товарно-транспортна накладна виступає первинним документом бухгалтерського обліку.
Матеріали справи містять низьку товарно-транспортних накладних за період з 10.06.2019 по 01.10.2019 на загальну суму 12  938 401,72 грн (9  468        064,40 грн за період з 10.06.2019 по 27.09.2019  та за 01.10.2019 на суму 3        470 337,32), а також підтвердження оплати та повернення відповідачем товару на загальну суму 12 441 55,65 грн (35  014,50 грн переплати, яка існувала станом на 08.06.2019; 7 627  446,75 грн оплати товару за період з 10.06.2019 по 27.09.2019; 4 480  200,00 грн оплати товару за період з 01.10.2019 по 06.12.2019; 268  894,40 грн вартість повернення товару). Тобто, з викладеного випливає, що сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 526  846,07 грн (12 938  401,70 грн - 12  441  555,65 грн).   
Наявні в матеріалах справи товарно-транспортні накладні містять в собі елементи як видаткових накладних, так і специфікацій до Договору, оскільки містять відомості про дату складання документа, назву та печатки підприємств, від імені яких складено документ, зміст та обсяг господарської операції (кількість переданого товару, його асортимент, ціну та загальну суму поставки). Тобто, останні містять всі ознаки видаткової накладної. 
При цьому, відсутність у товарно-транспортних накладних назви посади особи, яка отримала товар за ними, за наявності підпису у них, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчити про те, що такі накладні є неналежними доказами у справі.        
          Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів протиправного використання його печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, а також не скористався своїм процесуальним правом в межах даної справи на заявлення клопотання про призначення судової експертизи та не надав висновку експерта, складеного на його замовлення.
Наявність різних адрес на товарно-транспортних накладних не пливає у даному випадку на факт підтвердження прийняття відповідачем товару.  
Проте, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення не врахував вищевстановленого та дійшов до хибних висновків про те, що наявні в матеріалах справи товарно-транспортні накладні не є документами, які б свідчили про поставку відповідачу товару на вказану вище суму.     
Більше того, судом першої інстанції не надано оцінки наявним в матеріалах справи податковим накладним.    
 Відповідно до        пункту 201.7 Податкового кодексу України        (далі -        ПК України) податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Пунктом 201.10 ПК України        визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Пунктом 200.1 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Пунктом 200.4 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: 
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до        пункту 200-1.3        статті 200-1        цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до       пункту 200-1.3         статті 200-1       цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.
Отже, реєстрація податкової накладної є відображенням здійснення господарської операції, реального руху активів та зміни фінансового стану сторін господарського операції.
Наявними в матеріалах справи податковими накладними та квитанціями підтверджується факт відображення господарських операції за спірний період в податковому обліку позивача на вказану вище суму.  
Таким чином, враховуючи вищевстановлене, оцінивши наявні в матеріалах докази окремо і їх сукупність в цілому, а також вчинення дій сторонами в розрізі спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла до висновку, що надані позивачем докази та вказані ним обставини на підтвердження поставки товару та існування у відповідача заборгованості, є більш вірогідними, ніж докази та посилання відповідача на певні обставини.
Відповідачем відповідно до вимог ст.ст.76,       77 ГПК України        не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності заборгованості у розмірі 526        846,07 грн. 
Товарно-транспортні накладні, які не містять підпису представника відповідача та печатки товариства (№1021 від 25.06.2019, №11629 від 09.07.2019, № 12272 від 16.07.2019, №13466 від 25.07.2019, №14952 від 08.08.2019, № 15136 від 09.08.2019, № 15487 від 14.08.2019, № 15660 від 15.08.2019, №16956 від 29.08.2019) не спростовують наявні у останнього заборгованості в заявленому позивачем розмірі (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).     
Відтак, враховуючи в даному випадку сукупність встановлених вище фактів та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) в частині стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості у розмірі 526        846,07 грн.  
Наявний в матеріалах справи акт звірки, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки сформований позивачем у односторонньому порядку та відповідачем не підписаний. 
Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 10% річних в сумі 45 440,84  грн, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктом 5.1 Договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату постановленого товару покупець сплачує постачальнику десять відсотків річних з простроченої суми.  
Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України  встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.
З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється  від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Враховуючи прострочення відповідачем грошового зобов`язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення 10% річних у сумі 45        440,84 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.   
Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 133        229,25 грн та штрафу у розмірі 243        282,57, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з ч.1        ст.611 Цивільного кодексу України        у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Положеннями        статті 549 Цивільного кодексу України        визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У відповідності до ч.1     ст.230 Господарського кодексу України        штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У відповідності до п.п.5.1 Договору за несвоєчасну оплату поставленого товару покупець на вимогу постачальника сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення, а також сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та сплачує десять відсотків річних з простроченої суми. Якщо порушення строків оплати триває більш ніж 30 календарних днів, покупець додатково на вимогу постачальника оплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від вартості несвоєчасно оплаченого товару.  
Враховуючи викладене та перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та штрафу, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 133     229,25 грн та штрафу у розмірі 243     282,57 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю. 
Доводи, наведені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на висновки суду.     
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1        статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод        зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1        статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод        зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
Судові витрати зі сплати судового збору на підставі ст.129 ГПК України покладаються на відповідача. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 277, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                           П О С Т А Н О В И В :
                 1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Столиця-Фарм" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2021 у справі №910/9667/20 задовольнити. 
                 2.Рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2021 у справі №910/9667/20 скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ-Фармація" (01003, м.Київ, вул. Драгоманова, буд. 4, оф.123; код ЄДРПОУ 39427692) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Столиця-Фарм" (03027, Київська область, Києво-Святошинський район, с.Новосілки, вул. Садова, 3А; код ЄДРПОУ 41372590) основний борг у розмірі 526        846,07 грн (п`ятсот двадцять шість тисяч вісімсот сорок шість гривень сім копійок), пеню у розмірі 133        229,25 грн (сто тридцять три тисячі двісті двадцять дев`ять гривень двадцять п`ять копійок), 10% річних у розмірі 45        440,84 грн (сорок п`ять тисяч чотириста сорок гривень вісімдесят чотири копійки), штраф у розмірі 243        282,57 грн (двісті сорок три тисячі двісті вісімдесят дві гривні п`ятдесят сім копійок), витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 14        231,98 грн (чотирнадцять тисяч двісті тридцять одну гривню дев`яносто вісім копійок) та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 21        347,97 грн (двадцять одну тисячу триста сорок сім гривень дев`яносто сім копійок). 
4.Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.   
5.Матеріали справи №910/9667/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
          Повний текст судового рішення складено 08.06.2021. 

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                          В.В. Куксов