ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1430/21 Справа № 194/684/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року, - 

В С Т А Н О В И В:

19 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свою позовну вимогу вона мотивує тим, що 01 липня 2016 року між нею та відповідачем ФОП ОСОБА_2 було укладено трудовий договір. Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року по цивільній справі № 194/771/17 за її позовом до ФОП ОСОБА_2 про розірвання трудового договору, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди у зв`язку з порушенням трудових прав, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, її позовні вимоги задоволено частково, та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь: заборгованість по заробітній платі за період з 01 липня 2016 року по 01 червня 2017 року включно в сумі 24946,03 грн. з урахуванням сплачених податків та обов`язкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року в розмірі 7563,40 грн.; компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 1687,84 грн.; моральну шкоду в розмірі 1000 грн.; судовий збір у сумі 1536,80 грн. Зазначила, що вказаним рішенням суду встановлено, що 01 липня 2016 року вона уклала трудовий договір з ФОП ОСОБА_2 . Відповідно до п.п. 3, 4, 5, 7 трудового договору від 01 липня 2016 року, він є безстроковим, працівник зобов`язаний виконувати роботу по реалізації товару, час виконуваних робіт встановлюється згідно з графіком та становитиме не більше 40 годин на тиждень, вихідні надаються згідно з графіком, але не менше 2 днів на тиждень; фізична особа підприємець зобов`язується оплачувати працю працівника в розмірі заробітної плати не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати; при вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю. Також, судом встановлено, що вона за трудовим договором з 01 липня 2016 року працювала у відповідача 5 днів щотижня, вихідні дні – субота, неділя. Відповідно до наказу (розпорядження) №14 від 06 червня 2017 року вона звільнена з посади продавця згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП за прогули без поважних причин у зв`язку з неявкою на роботу та невиконання своїх обов`язків з 02 червня 2017 року по 05 червня 2017 року. Встановлено, що вона не була на роботі з 02 червня 2017 року по 05 червня 2017 року. Відповідно до п. 3 трудового договору від 01 липня 2016 року розмір її оплати праці на місяць, як продавця, не встановлено, проте, трудовим договором визначено, що розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати. Згідно з табелями обліку робочого часу, наданих до суду відповідачем, видно, що вона працювала продавцем у ФОП ОСОБА_2 з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2017 року на умовах 8 годинного робочого дня, за що їй нараховувалась заробітна плата в розмірі мінімальної заробітної плати 1460 грн. на місяць, яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», та з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 1600 грн., яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік». Заборгованість по заробітній платі позивача, враховуючи розміри мінімальної заробітної плати відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» за період з 01 липня 2016 року по 30 листопада 2016 року - 1450 грн. на місяць, з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 1600 грн. на місяць, Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01 січня 2017 року по 01 червня 2017 року (без урахування днів прогулів) - 3200 грн. на місяць, становить з 01 липня 2016 року по 01 червня 2017 року у розмірі 25010 грн. = з липень - листопад 2016 року (1450*5) + грудень 2016 року (1600) + січень - травень 2017 року (3200*5) +160 (01.06.2017 року (3200/20 робочих днів), однак, враховуючи те, що нею заявлено вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 24946,03 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року зазначено, що виходячи з умов трудового договору від 01 липня 2016 року та норм законодавства про працю, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні повинна бути розрахована з розміру мінімальної заробітної плати за попередні два місяці перед її звільненням, тобто середньоденний заробіток складає 164,10 грн. в день (3200 грн. + 3200 грн. (Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»)) : 39 робочі дні (квітень-травень 2017 року згідно з листом Міністерства соціальної політики від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»). Отже, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року (день звернення з позовною заявою до суду) становить 7712,70 грн. = (164,10 грн. х 47 робочих днів затримки), однак, враховуючи те, що нею заявлено вимогу про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7563,40 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума. Різниця між розрахованою судом та заявленою нею в позовних вимогах сума заборгованості по заробітній платі складає 63,97 грн., а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року складає 149,30 грн. Натомість, збільшити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині заборгованості по заробітній платі, під час розгляду цивільної справи № 194/771/17 їй не вдалося, бо чинний ЦПК України обмежив її право щодо збільшення розміру позовних вимог протягом усього часу розгляду справи. Відповідач виконав рішення суду по справі № 194/771/17 лише 15 квітня 2020 року. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з 15 серпня 2017 року по 14 квітня 2020 року становить: 109618,80 грн. (164,10х668 = 109618,80, де 164,10 – встановлений рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року по справі № 194/771/17 її середньоденний заробіток, 668 – кількість робочих днів у розрахунковому періоді). Просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 63,97 грн., середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2017 року по 14.08.2017 року в розмірі 149,30 грн., середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.08.2017 року по 14.04.2020 року в розмірі 109618,80 грн. 

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задоволено частково.         Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6235 грн. 80 коп. з урахуванням сплачених податків та обов`язкових платежів. 
В частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 63,97 грн., середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року в розмірі 149,30 грн., середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 103383,00 грн. – відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 62 грн. 35 коп. (а.с.81-90).

Не погодившись із рішенням суду,  ОСОБА_1  звернулася до суду з апеляційною скаргою, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.93-96). 
Не погодившись із рішенням суду,  ОСОБА_2  звернувся до суду з апеляційною скаргою, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.105-106). 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01 липня 2016 року ОСОБА_1 уклала трудовий договір з фізичною особою – підприємцем ОСОБА_2 . Відповідно до п.п. 3, 4, 5, 7 трудового договору від 01 липня 2016 року, він є безстроковим, працівник зобов`язаний виконувати роботу по реалізації товару, час виконуваних робіт встановлюється згідно з графіком та становитиме не більше 40 годин на тиждень, вихідні надаються згідно з графіком, але не менше 2 днів на тиждень; фізична особа підприємець зобов`язується оплачувати працю працівника в розмірі заробітної плати не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати; при вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю.
14 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 , третьої особи - Головного управління Державної служби з питань праці у Дніпропетровської області про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди у зв`язку із порушенням трудових прав. Просила розірвати укладений між нею та відповідачем 01 липня 2016 року трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю за ч. 3 ст.38 КЗпП України (у зв`язку із невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору) з 09 червня 2017 року, стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в сумі 9600 грн., заборгованість по заробітній платі за період з 01 липня 2016 року по 09 червня 2017 року в сумі 24946,03 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року в сумі 7563,40 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3200 грн. та 10000 грн. в рахунок спричиненої їй моральної шкоди.
Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , третьої особи - Головного управління Державної служби з питань праці у Дніпропетровській області про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди у зв`язку із порушенням трудових прав, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 липня 2016 року по 01 червня 2017 року включно в сумі 24946,03 грн. з урахуванням сплачених податків та обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року в розмірі 7563,40 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 1687,84 грн., моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1536,80 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 19 лютого 2020 року.
Також, рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року, яке набрало законної сили 19 лютого 2020 року, встановлено, що заборгованість по заробітній платі позивача, враховуючи розміри мінімальної заробітної плати відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» за період з 01 липня 2016 року по 30 листопада 2016 року - 1450 грн. на місяць, з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 1600 грн. на місяць, Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01 січня 2017 року по 01 червня 2017 року (без урахування днів прогулів) - 3200 грн. на місяць, становить з 01 липня 2016 року по 01 червня 2017 року у розмірі 25010 грн. = з липень - листопад 2016 року (1450*5) + грудень 2016 року (1600) + січень - травень 2017 року (3200*5) +160 (01.06.2017 року (3200/20 робочих днів), однак, враховуючи те, що ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 24946,03 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року зазначено, що виходячи з умов трудового договору від 01 липня 2016 року та норм законодавства про працю, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні повинна бути розрахована з розміру мінімальної заробітної плати за попередні два місяці перед її звільненням, тобто середньоденний заробіток складає 164,10 грн. в день (3200 грн. + 3200 грн. (Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»)) : 39 робочі дні (квітень-травень 2017 року згідно з листом Міністерства соціальної політики від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»). Отже, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року (день звернення з позовною заявою до суду) становить 7712,70 грн. = (164,10 грн. х 47 робочих днів затримки), однак, враховуючи те, що ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7563,40 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума.
Відповідно до виписки АТ КБ «Приватбанк» щодо надходження по картці/рахунку ОСОБА_1 , 15 квітня 2020 року відправник ОСОБА_2 поповнив картку ОСОБА_1 на суму 35374,14 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 117 КЗпП України, у відповідача виник обов`язок сплатити на користь позивача стягнуті рішеннями суду суми у день набрання законної сили такими рішеннями, тобто 19 лютого 2020 року. Тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 20 лютого 2020 року по 14 квітня 2020 року включно у сумі 6235,80 грн., який розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого1995 року № 100.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 серпня 2017 року по 14 квітня 2020 року в розмірі 109618,80 грн. суд першої інстанції виходив із того, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо виплати заробітної плати у розмірі 24946,03 грн. при цьому суд врахував недоведеність позивачем понесення майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 63,97 грн. та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року в розмірі 149,30 грн., які були невірно розраховані позивачем при розгляді цивільної справи № 194/771/17 не підлягають задоволенню, оскільки вже були предметом спору з тих самих підстав та між тими самими сторонами в іншій справі, в якій постановлено рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року, та яке набрало законної сили 19 лютого 2020 року.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.
Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок).
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, – календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).
Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
– розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
– період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
– ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
– інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Вказане відповідає позиції колегії Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову виходив із того, що розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, з урахуванням засад розумності, справедливості та виваженості.

Доводи апеляційної скарги позивача, що остання розраховувала на можливість збільшення своїх позовних вимог в майбутньому, проте у зв`язку з прийняттям нового цивільно-процесуального кодексу України, її права були обмежені, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не можуть вплинути на оскаржуване рішення в даній справі. 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення судом вимог статті 117 КЗпП України зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником зазначеної норми.
Доводи апеляційної скарги відповідача, на пропуск ОСОБА_3 строку для звернення до суду з вказаним позовом та її недобросовісної поведінки, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції вже надавалася оцінка вказаним доводам та додаткової оцінки не потребує. 
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 6235,80 грн, визначеній судом першої інстанції.
Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін. 

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: