ОКРЕМА ДУМКА
(спільна)
суддів Верховного Суду Британчука В. В., Гриціва М. І., Прокопенка О. Б. на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 800/162/14 (провадження № 11-872заі19) за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання незаконною (протиправною) постанови, її скасування та зобов`язання вчинити дії.
У березні 2014 року ОСОБА_1 подала до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції позов до Верховної Ради України (далі - ВРУ, Рада, парламент), у якому просила визнати незаконною (протиправною) і скасувати Постанову ВРУ від 24 лютого 2014 року № 775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» (далі - Постанова № 775-VII) у частині дострокового припинення повноважень та звільнення її з посади судді Конституційного Суду України (далі - КСУ) за порушення присяги та поновити її на цій посаді з 24 лютого 2014 року. 
У заяві від 07 липня 2014 року ОСОБА_1 доповнила позовні вимоги й просила допустити негайне виконання рішення Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) про поновлення її на посаді судді КСУ та зобов`язати ВРУ утримуватися від дій щодо призначення іншого судді КСУ до вирішення питання по суті.
Позовні вимоги мотивує тим, що Постанова № 775-VII прийнята за відсутності передбачених законодавством підстав та з порушенням процедури, визначеної Конституцією України, Регламентом Верховної Ради України, затвердженим Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI «Про Регламент Верховної Ради України» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1861-VI, Регламент ВРУ відповідно), Законом України від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР «Про Конституційний Суд України» (чинним на час ухвалення оскарженого рішення ВРУ; далі - Закон № 422/96-ВР), Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (чинним на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2453-VI), Регламентом Конституційного Суду України, затвердженим Рішенням КСУ від 05 березня 1997 року (далі - Регламент КСУ). Звільнення її з посади судді КСУ на підставі цієї постанови є незаконним та політично мотивованим.
Позивачка покликається на низку матеріально-правових та процедурних порушень, допущених Радою, а на підтвердження слушності своєї позиції посилається на конкретні фактичні обставини та нормативні положення, які в сукупності, на її погляд, доводять щирість і правдивість її вимог.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 24 липня 2019 року відмовив у задоволенні позову. Оцінюючи в сукупності докази, аргументи сторін, цей суд установив, що Рада, коли прийняла оскаржувану Постанову, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд першої інстанції погодився з підставами для звільнення суддів КСУ, зокрема й судді ОСОБА_1, які ВРУ використала в Постанові № 775-VII. З погляду відповідача, такими підставами стало ухвалення КСУ, у складі якого перебувала суддя цього Суду ОСОБА_1 , Рішення від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08 грудня 2004 року № 2222-IV «Про внесення змін до Конституції України» (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) (далі - Закон    № 2222-IV, Рішення № 20-рп/2010 відповідно) у неконституційний спосіб, яким вони привласнили повноваження ВРУ та змінили Конституцію України. Цим Рішенням судді КСУ, зокрема суддя ОСОБА_1 , порушили приписи статей 3, 19, 147-153 Конституції України, не забезпечили верховенство Конституції України, порушили обов`язок захищати конституційний лад держави, конституційні права та свободи людини і громадянина, що суперечить змісту присяги судді КСУ, чесному і сумлінному виконанню його обов`язків. КСУ порушив засадничий конституційний принцип народовладдя, змінив конституційний лад України, порушив конституційний принцип розподілу влади.
Велика Палата Верховного Суду (далі - Велика Палата) постановою від 20 січня 2021 року ухвалила рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково, змінила рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року й виклала мотивувальну частину рішення цього Суду в редакції своєї постанови. У решті рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 липня 2019 року залишено без змін.
Перш ніж перейти до викладу суджень і аргументів нашої окремої думки, зазначимо, що обсяг постанови Великої Палати від 20 січня 2021 року значний, у ній наведено розлогі та вичерпні міркування суду стосовно доводів сторін та доволі ґрунтовний виклад власне правової позиції суду щодо предмета спору. Вагому частину написаного у цьому судовому рішенні ми поділяємо, зокрема, ми погоджуємося з резолютивною частиною цієї постанови. Водночас із деякими аспектами мотивувальної частини постанови (у редакції якої викладено рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року) погодитися не можемо ніяк.
Не можемо тому, що наведені там міркування суду зачіпають ті питання і відносини, які зовсім не стосуються предмета спору в цій справі, внаслідок чого аргументація суду стосовно оскарженої Постанови і доводів апеляційної скарги виходить за межі предмета доказування, що, на нашу думку, є неприйнятним як при розгляді справи, так і при виготовленні судового рішення. 
Окремі «блоки» питань, які висвітлено у постанові Великої Палати від 20 січня 2021 року, позаяк вони не охоплюються предметом судового розгляду, зважаючи на суть порушених у них питань і манеру написання, окрім того, що надають цій постанові науково-публіцистичного забарвлення, дещо розмили і змістили основні акценти, які вимагали уваги і правового оцінювання, що в підсумку змінило саму концепцію побудованої програми апеляційного перегляду судового рішення, яку Велика Палата окреслила перед тим, як перейти до розгляду порушених в апеляційній скарзі питань. 
Зважаючи на наведене, керуючись частиною третьою статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважаємо за необхідне висловити окрему думку стосовно тих аспектів мотивувальної частини постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 січня 2021 року, наявність яких власне і спонукала нас до такої форми реагування.  
Насамперед хочемо наголосити, що як перед судом першої інстанції, так і перед Великою Палатою стояло завдання дослідити й оцінити (кваліфікувати) низку обставин стосовно можливості (можності), здатності, необхідності й доречності настання відповідальності (юридичної або тієї, яку мав би визначити суд) судді КСУ за дії (поводження), які охоплюються поняттям «порушення присяги», порушення якої тягнуть застосування наслідків, передбачених пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України. Питання відповідальності (або її відсутності) судді КСУ мали бути домінантними, отримати пріоритетне, провідне, єдино вагоме значення.
Було би лукавством з нашого боку заперечувати, що обставини, які послужили підставами для звільнення судді ОСОБА_1 за «порушення присяги», що проявилося у формі дій, зафіксованих у Постанові № 775-VII, не досліджувалися й не мотивувалися в постанові Великої Палати. Ми не можемо і не хочемо ставити під сумнів певну позицію Великої Палати з приводу цих обставин. Але попри це задля об`єктивності вважаємо за необхідне наголосити на тому, що питання «відповідальності» судді КСУ як соціально-правова форма обмеження (втручання) в право людини на певне благо за «порушення присяги» не отримали поглибленого дослідження й оцінювання з боку суду, не стали осердям, ключовою думкою судового рішення, опинилися наче на «задвірках» судового розсуду в цій справі.
Не вдаючись до надмірного, розлогого розумування, зазначимо, що Велика Палата, як нам видається, мала б таки звернути увагу на соціальні фактори, які надавали Рішенню № 20-рп/2010 безпрецедентного й скандального характеру через спричинення ним антиконституційного розвороту, яке в загальному підсумку призвело до кризової ситуації, та зосередити (сфокусувати) свою увагу на правовому оцінюванні дій судді КСУ в конкретній ситуації, перебіг яких відбувався за реальних умов та обставин, у межах конкретного історичного часу, які потягли настання юридично значимих наслідків, котрі ВРУ в Постанові № 775-VII кваліфікувала як «порушення присяги». 
На наше бачення, Велика Палата, серед іншого, мала б встановити, чи вчинила суддя КСУ ОСОБА_1 дії, які підпадають під поняття «порушення присяги», чи давав конкретний прояв цих дій ВРУ підстави звільнити її з посади судді КСУ за таке порушення присяги. Треба було чітко й виразно визначити, чи звільнення з посади судді КСУ на підставі, передбаченій пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Основного Закону України, є відповідальністю й, якщо так, то яка (якого виду) ця відповідальність або це якась інша, ще незнана, невловима і невизначена форма реагування на описані дії судді КСУ. Потрібно було критеріально окреслити різницю між діями судді ОСОБА_1 , які ВРУ розцінила як порушення присяги, від конституційної юрисдикційної процедури розгляду звернень подань КСУ, у якій суддя цього Суду здійснює свої повноваження, керуючись Конституцією України, на засадах верховенства права та під дією гарантій незалежності та недоторканності судді КСУ, вільно обговорює питання предмета звернення до КСУ, висловлює свої думки (позицію), відповідно до якої голосує. Тобто вчиняє дії, за які не повинна наставати жодна відповідальність, навіть тоді, коли дії судді можуть містити ознаки порушення.
Отож в аспекті сказаного Велика Палата мала б дослідити й показати, чи звільнення ОСОБА_1 з посади судді КСУ стало наслідком ухвалення Рішення № 20-рп/2010 з порушенням процедури його ухвалення, проявом якого є те, що КСУ у своїй Ухвалі від 05 лютого 2008 року у справі № 6-у/2008, у якій позивачка була доповідачем, визнав, що Закон № 2222-IV після набрання ним чинності став частиною Конституції України, а надалі Рішенням № 11-рп/2010 від 06 квітня 2010 року у справі за конституційним поданням 68 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень частини шостої статті 83 Конституції України, частини четвертої статті 59 Регламенту ВРУ стосовно можливості окремих народних депутатів України брати безпосередню участь у формуванні коаліції депутатських фракцій КСУ за участю позивачки фактично підтвердив, що положення закону про внесення змін до Конституції України після набрання ним чинності стали невід`ємною складовою Конституції України - окремими її положеннями, і офіційно їх тлумачив. А потім через нетривалий відтинок часу постановив Рішення № 20-рп/2010, яке хоча й має форму акта органу конституційної юрисдикції, але, з погляду ВРУ, не було спрямоване передусім на забезпечення верховенства права та дотримання фундаментальних конституційних принципів. Чи ухвалення Рішення № 20-рп/2010 є результатом конституційного розгляду, який конституюється метою та порядком такого розгляду, у якому суддя опосередковано виявляє(виражає) свої мудрість, світогляд, досвід, знання, морально-етичні якості, думку, відчуття традиції, історичної пам`яті, підпорядковує свою діяльність верховенству Конституції України, засадам правової держави, і чи, своєю чергою, участь у такому розгляді, голосування й ухвалення рішення по суті має бути (визнаватися) преференцією на звільнення від будь-якої відповідальності (та/або застосування заходів впливу). 
Простіше кажучи, Велика Палата в рамках обставин цієї справи мала б констатувати, чи суддя КСУ, якщо вчинив дії, які ніхто не має права виконувати або дозволяти, звільняється від відповідальності (чи застосовуються до нього негативні наслідки) тільки тому, що вчинив такі дії під час судового розгляду, який, щонайменше з погляду позивачки, наче легітимізує (виправдовує) дії та рішення суддів КСУ у складі цього Суду, котрі їм за порядком не було дозволено чинити. 
Окремо хочеться наголосити, що Велика Палата у своїх оцінках дії ВРУ й особливо позивачки ОСОБА_1 уникала називати останню суддею, а КСУ - судом конституційної юрисдикції, натомість, як нам видається, часто (щоб на сказати постійно) використовувала формулювання та терміни, у яких замість слів чи словосполучень «суддя» чи «суддя суду конституційної юрисдикції», «КСУ», «суд конституційної юрисдикції» віддавала перевагу і використовувала терміни «член органу конституційного контролю» чи «орган конституційного контролю», а також замість слова «відповідальність» судді застосувала словосполучення «заходи впливу». 
Не хочемо бути нещирими, коли заперечуватимемо, що в постанові Великої Палати не використовувалися слова і словосполучення на позначення посади позивачки ОСОБА_1 чи судової інституції, у якій вона обіймала посаду судді КСУ, а також що однією з функцій КСУ є функція конституційного контролю й з огляду на цю властивість зазначеного Суду його можна інколи називати органом конституційного контролю. Ми звертаємо увагу на цю обставину лише тому, що, як видно з тексту постанови, Велика Палата намагалася уникати і не використовувала цих термінів, тоді як судова інстанція виражала свою позицію чи оцінювання стосовно Рішення № 20-рп/2010 та ролі судді цього Суду ОСОБА_1 в прийнятті згадуваного Рішення. Складається враження, що Велика Палата ніби хотіла визнавати КСУ і суддю цього Суду ОСОБА_1 якимсь іншим органом та відповідно членом цього органу, але не судом конституційної юрисдикції та суддею цього суду (КСУ).
Варто і важливо зауважити, що історичний контекст прийняття Постанови № 775-VII мав на меті показати умови й обставини, у яких діяв відповідач, як один із чинників, який змусив його реагувати на ті загрози національній безпеці, які назріли на той час, і вимагали рішучих дій задля збереження державності. 
Революційний етап розвитку держави, очевидно, не може передбачати нормативного регулювання, його початок і перебіг складно прогнозувати, але вплив на державотворчі процеси таких подій є неминучим і відчутним. У контексті цієї справи, зважаючи передусім на предмет спору, стислий історичний екскурс був націлений на те, щоб, з одного боку, збагнути і пояснити мотивацію відповідача при прийнятті спірної Постанови, зокрема у вимірі тодішньої ситуації, у якій опинилася країна, оцінити співмірність застосованого заходу та водночас донести, розкрити суть «порушення присяги» в діях судді КСУ ОСОБА_1 , що у цій справі неможливо розглядати безвідносно до подій і обставин, які передували її звільненню. 
Потрібно наголосити, що революційні події, які відбувалися в Україні впродовж листопада 2013 року - лютого 2014 року, не можна використовувати чи інтерпретувати як самодостатнє пояснення/виправдання (можливих) фактів порушень конституційного правопорядку з боку державних органів. Україна є правовою державою, тож органи державної влади, зокрема й парламент, поважаючи Основний Закон України, навіть на такому скрутному етапі повинні основувати свої рішення, перш за все, на законних підставах, діяти у межах правового поля, щоб таким чином забезпечити верховенство права як необхідної умови для подальшого існування і розвитку держави. 
Саме у такому ракурсі й тільки, на нашу думку, мав би подаватися історичний контекст, про який мовиться вище.
Натомість у постанові Великої Палати від 20 січня 2021 року його розширено настільки, що правове оцінювання Постанови № 775-VII перейшло у площину «доцільності» її прийняття. У цьому зв`язку пояснимо, що описана в судовому рішенні концепція «демократії, здатної захистити себе» (рубрика «А. Чи застосовна концепція демократії, здатної захистити себе, до ситуації позивачки?»; «Чи виконував парламент функції установчої влади народу, спрямованої на реалізацію концепції демократії, здатної захистити себе?») наштовхує на думку, що звільнення, зокрема, судді КСУ ОСОБА_1 було способом захистити демократичну систему, зміцнити довіру громадськості до нової влади й цим забезпечити стабільність (нового) демократичного режиму, який настав після зміни політичної влади. 
Пригадаємо, що позивачку звільнили з посади судді КСУ за порушення присяги (пункт 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України), що не може розглядатися як спосіб усунути/відсторонити від державної посади осіб, які «можуть становити загрозу демократичній системі чи показали себе не гідними служити суспільству, зокрема порушили присягу, дану народові як єдиному джерелу державної влади». 
Не зайвим буде нагадати, що ВРУ «порушення присяги» побачила не лише в порушенні процедури прийняття Рішення № 20-рп/2010, але й прийнятті КСУ Рішення від 29 травня 2013 року № 2-рп/2013 у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 136, частини третьої статті 141 Конституції України, абзацу першого частини другої статті 14 Закону України від 10 липня 2010 року № 2487-VI «Про вибори депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів» (чинного на час виникнення спірних відносин), яким КСУ визначив, що всі чергові вибори депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, сільських, селищних, міських, районних, обласних рад та сільських, селищних, міських голів, обраних на чергових або позачергових виборах, відбуваються одночасно на всій території України в останню неділю жовтня п`ятого року повноважень рад чи голів, обраних на чергових виборах 31 жовтня 2010 року, а також Рішення від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 КАС України, зокрема, дозволив Кабінету Міністрів України встановлювати розміри соціальних виплат. 
У першому випадку ВРУ встановила, що КСУ фактично унеможливив проведення виборів у місті Києві та до Тернопільської обласної ради (до жовтня 2015 року) і таким чином судді КСУ порушили право громадян вільно обирати та бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, передбачене частиною першою статті 38 Конституції України, а в другому - що КСУ дозволив Кабінету Міністрів України «вручну» регулювати рівень соціальних виплат, хоча раніше КСУ приймав із цього питання прямо протилежні рішення, й таким способом фактично порушили право громадян на соціальний захист та достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, які передбачені статтями 46 та 48 Конституції України. 
Очевидним є те, що «за провину» судді КСУ ОСОБА_1 поставили не тільки дії, пов`язані з ухваленням Рішення № 20-рп/2010, але й інших рішень КСУ, які з огляду на правову природу цих актів суду конституційної юрисдикції не спричинили і не могли спричинити до настання наслідків, усунення яких вимагало (чи диктувало) задіювати механізми, спрямовані на захист демократичної системи, зміцнення довіри громадськості до нової влади, щоб забезпечити стабільність (нового) демократичного режиму, який настав після зміни політичної влади.
Ще раз хочемо наголосити, що означена первинна підставова база звільнення суддів КСУ за квотою ВРУ небезпідставно доводить, що домінуючою ціллю і завданням ВРУ було звільнити суддів КСУ саме за «порушення присяги» - за вчинення дій, які відповідно до верховенства Конституції України їм не було дозволено чинити.
Пам`ятаючи про конституційні основи правового порядку в Україні (стаття 19), зважаючи також на завдання і принципи адміністративного судочинства, вважаємо неприйнятним давати правове оцінювання рішенням суб`єкта владних повноважень, як-от Постанові № 775-VII, через призму суспільно-політичних настроїв і доволі абстрактних гасел про демократичні цінності. Не тому, що ці гасла певною мірою ворожі чи незрозумілі. Наголосимо, що запорукою й основою демократичного ладу є верховенство права. Тож у спорі про правомірність рішення суб`єкта владних повноважень адміністративний суд має, головним чином, зосередитися на питаннях, які витікають з правового регулювання спірних правовідносин, з`ясувати правові та фактичні підстави його ухвалення, відтак надати своє мотивоване правове оцінювання, що ґрунтується на джерелах права і зорієнтоване на основні засади адміністративного судочинства. Політичний контекст не повинен тут превалювати.  
Тому, на нашу думку, висвітлення в судовому рішенні «концепції демократії, здатної захистити себе» було зайвим, адже створило хибне розуміння про підхід адміністративного суду до вирішення цієї справи. 
Задля об`єктивності зауважимо, що у своїй постанові Велика Палата приділила увагу питанням, про які мовиться вище, але поміж тим її зауваги стосовно реалізації парламентом установчої влади з метою запобігти загрозам існуванню держави і демократичного режиму у вимірі обставин цієї справи і предмета спору заклали думку (позицію) про те, що на певному історичному етапі розвитку державні інституції можуть задіювати радикальні механізми «впливу» чи реагування щодо посадових осіб, якщо їхнє перебування на цих посадах інтерпретувати як загрозу національним інтересам. 
Ще раз підкреслимо, що конкретно-історичні умови, у світлі яких розглядалася спірна Постанова № 775-VII, використані як доповнення, як своєрідне тло, на якому якнайкраще можна продемонструвати ефективність, співмірність вжитих відповідачем заходів (стосовно судді КСУ ОСОБА_1) у зіставленні з їхньою (легітимною) метою. Революційні події, які відбувалися протягом листопада 2013 року - лютого 2014 року і супроводжувану ними зміну політичної влади в державі потрібно розглядати суто у взаємозв`язку зі спірною Постановою та, що важливо, «не відходячи» від правових підстав її ухвалення. Контекст [ухвалення Постанови № 775-VII], який закладено в цьому судовому рішенні, не можна розглядати як одну із (самодостатніх) підстав для прийняття спірної Постанови. Так само неприйнятним є розширення його змісту до абстрактних категорій, які на прикладі цієї справи набувають автономного, але і водночас прикладного (правозастосовного) значення й щодо інших ймовірних (майбутніх) правових ситуацій/спорів, не пов`язаних з предметом спору в цій справі.   
На нашу думку, саме таке підґрунтя створює «вплетена» і розвинена (на прикладі постреволюційних подій у країні) у постанові Великої Палати «концепція демократії, здатної захистити себе», яка у вимірі обставин цієї справи, окрім того, що віддаляє від нормативних і фактичних підстав ухвалення спірної Постанови, закладає своєрідний «прецедент», яким можна буде послуговуватися за інших, можливо, подібних, обставин (спірних правовідносин), коли через призму необхідності захистити демократичні інститути отримає «виправдання» будь-яке рішення (дії) суб`єкта владних повноважень, прийняття якого основуватиметься на цій високій меті, нівелюючи при цьому інший, але важливий принцип - верховенство права.  
Вважаємо такий підхід категорично недопустимим і певною мірою небезпечним, у зв`язку із чим ще раз загострюємо увагу, що звільнення судді з посади за порушення присяги потрібно розглядати, головним чином, на предмет відповідності його закону. Саме в такій площині слід було з`ясовувати наявність об`єктивних даних, які сукупно становлять фактичні підстави для звільнення з вказаної підстави і від цього вже відштовхуватися, аргументуючи його співмірність і необхідність у «демократичному суспільстві», а не навпаки. 
За посередництвом концепції «демократії, здатної захистити себе» у судовому рішенні виокремлено іншу, не менш недоречну рубрику під назвою «18. Які суспільно-політичні наслідки були зумовлені Революцією Гідності та євроатлантичними прагненнями Українського народу?». Написане в цій частині постанови зовсім не пов`язане з предметом спору і предметом доказування. Більше того, розлогий і дещо драматичний виклад подій, які відбулися в суспільно-політичному житті країни (саме) після ухвалення Постанови № 775-VII, не тільки відводить від суті спірних правовідносин, але певним чином виглядає як намагання пояснити і виправдати інший, доволі неординарний «крок» у канві державотворчих процесів, спровокованих Революцією Гідності, який, втім, не має відношення до цієї справи. 
Маємо на увазі згадку про кваліфікаційне оцінювання суддів [судів загальної юрисдикції] й оновлення таким чином суддівського корпусу, яке розпочалося з набранням чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)». Цей процес, як видається зі змісту вказаної рубрики, подається тут теж як своєрідний прояв згаданої концепції «демократії, здатної захистити себе» й у такий спосіб доносить думку про те, що не тільки склад органу конституційного контролю становив загрозу (новому) демократичному режиму і вимагав оновлення, але й судді судів загальної юрисдикції також, особливо Верховного Суду України, замість якого на конкурсних засадах було сформовано «новий склад Верховного Суду». 
У цьому зв`язку варто нагадати, що «оновлення» складу органу конституційного контролю відбулося на принципово інших «засадах», аніж суддівського корпусу судів загальної юрисдикції, зокрема Верховного Суду України. Прикметно, що судді Конституційного Суду України не проходили кваліфікаційного оцінювання на кшталт того, яке пройшли судді судів загальної юрисдикції, а конкурсний добір на посади суддів касаційних судів у складі Верховного Суду (новоутвореного) передбачав, що участь у цьому конкурсі можуть брати також [діючі] судді Верховного Суду України, якщо мають намір продовжувати здійснювати правосуддя у (новоутвореному) суді касаційної інстанції. Крім того, не зайвим буде згадати, що Верховна Рада України звільнила лише тих суддів Конституційного Суду України, яких вона обрала за своє квотою, тобто тільки третину складу Конституційного Суду України. Інші судді цього суду, обрані за квотою Президента України і з`їзду суддів України, залишилися на своїх посадах без необхідності перевірки їх здатності здійснювати свої повноваження. 
Отож у вимірі спірних правовідносин цієї справи згадування про «оновлення» судової гілки влади, розпочатої на підставі Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» у взаємозв`язку з Постановою № 775-VII, окрім того, що в пропонованому викладі «післяреволюційних» подій (у суспільно-політичному житті) надає доволі негативну конотацію тим державним інституціям, які є носіями судової влади, скидається як намагання «виправдати» звільнення суддів КСУ, зосібна суддю ОСОБА_1 , необхідністю захисту демократичних цінностей, а заодно піднести на цьому тлі вимушеність, актуальність створення [нового] Верховного Суду, чим опосередковано підсилити виваженість дій парламенту щодо суддів КСУ в утвердженні «нового» демократичного ладу. 
Незалежно від мети написання цієї частини судового рішення, вважаємо, що робити цього не було потреби, а сама ж «рубрика», позаяк зовсім не стосується спірних правовідносин, є зайва.
Мусимо вкотре наголосити, що відзначення в постанові Великої Палати виняткової, екстраординарної ролі ВРУ в ситуації, що передувала винесенню Постанови № 775?VII, не мало подаватись надто віддаленим, безвідносним до правової оцінки ВРУ події «порушення присяги». Така оцінка поведінки вимагала від ВРУ більш виваженого, цільового підходу, мала висвітлюватися винятково в межах конкретних історичних умов, у яких ухвалювалося рішення про визнання суддів КСУ «винними» в настанні наслідків, за які передбачена відповідальність за пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Основного Закону України, корелюватися цими умовами. Незвичайне (й можливо не зовсім домірне) виокремлення функцій й завдань ВРУ в питанні визнання КСУ причетним до настання кризової ситуації в країні, а також у порушенні засадничого конституційного принципу розподілу влади може викликати певні застереження щодо непогрішності (безпомильності) самої ВРУ в минулому. Адже може виникнути припущення, що якщо КСУ «змінив конституційний лад України», визнавши неконституційними зміни, внесені до Конституції України 8 грудня 2004 року, тоді виходить, що й ВРУ так само змінила конституційний лад у 2004 року, бо відбувався перехід до парламентсько-президентської форми правління. Однак при цьому парламент знехтував вимогою частини третьої статті 5 Конституції України, згідно з якою «право визначати і змінювати конституційний лад» в Україні належить виключно народові», та не звернувся із цього приводу до народу[1][МНВ1] [МНВ2] .
Категорично не погоджуємося також і з таким блоком мотивувальної частини постанови Великої Палати, як «25.2.3. Щодо суспільної реакції на Рішення № 20-рп/2010». Не вдаючись до аналізу викладеної в ній інформації, лише зазначимо, що в судовому рішенні не повинно бути публікацій з медіа і «відгуків» правозахисних організацій стосовно обставин, які охоплюються предметом розгляду справи і правове оцінювання яким повинен надати суд. Наповнення судового рішення таким текстом, незалежно від мети його написання й безвідносно до авторів і джерел цих публікацій, вважаємо неприйнятним. 
Виклад, структура постанови Великої Палати, вочевидь, мали на меті вичерпно відповісти на всі аргументи позивачки. Безперечно, обсяг і наповнення судового рішення дають підстави вважати, що цю мету досягнуто. Водночас у намаганні належно аргументувати судове рішення дещо упущено інший, не менш важливий нюанс, про який уже згадували, тобто предмет спору і послідовність правової позиції. 
Позивачка оскаржила Постанову № 775-VII, якою її звільнено з посади судді КСУ за порушення присяги. Акцент мав бути зроблений, головним чином, на діях позивачки як судді в зіставленні із взятими нею згідно з присягою обов`язками і в поєднанні з тими наслідками, які настали внаслідок порушення цих зобов`язань. 
На це непоодиноко загострюється увага в тексті постанови. Особливо в рубриках під назвою «25.2.2. Щодо порушення присяги судді КСУ у діях позивачки» і «25.2.4. Щодо скарги позивачки на її звільнення з посади за голосування під час ухвалення Рішення № 20-рп/2010», де цей питання отримало ґрунтовне пояснення. Між тим, змушені зауважити, що, намагаючись пояснити суть порушення присяги (у діях позивачки) і співмірність її звільнення з посади на цій підставі, Велика Палата, поряд з тим, вдалася до оцінювання діяльності КСУ через призму правотворчих актів цього Суду (прийнятих за участі судді ОСОБА_1 ), демонструючи таким чином «конфліктну практику» цього суду, яка перетворюється на «джерело правової невизначеності, що несе загрози для конституційного ладу України та збереження її демократичного політичного режиму». Вважаємо, що таких суджень у постанові Великої Палати слід було уникати, адже ревізувати чи аналізувати судові рішення органу конституційного контролю в такій-от площині суд адміністративної юрисдикції не може. 
Так само вносить певний дисонанс рубрика «25.2.5. Щодо скарги позивачки на те, що парламент не встановив конкретної її ролі в ухваленні Рішення № 20-рп/2010». Маємо на увазі те, що після висновку про те, що «<…> порушення ОСОБА_1 присяги судді КСУ полягало не в тому, як вона голосувала, а в тому, як саме вона чинила в статусі судді КСУ, в тому, що вона як суддя КСУ не діяла у межах визначених присягою обов`язків, а також завдань, цілей і процедури, визначених Конституцією України, та своїми діями спричинила наслідки, настання яких охоплюється відповідальністю за порушення присяги судді КСУ, передбаченої пунктом 3 частини п`ятої статті 126 Конституції України», далі мовиться про голосування за рішення КСУ № 20-рп/2010, 2-рп/2013 та 3-рп/2012, зокрема й позивачки. Така послідовність викладу мотивувальної частини певною мірою заперечує попередні аргументи суду і знову таки зміщує сутність порушення присяги судді в бік критики за ухвалені КСУ рішення загалом.
Викликають певні застереження також висновки стосовно порушення права позивачки на повагу до її приватного життя, викладені в рубриці під назвою «Чи мало місце порушення права позивачки на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції?». На нашу думку, робити категоричні висновки про відсутність порушення такого права у світлі пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у вимірі обставин цієї справи є поспішним, адже надати правову оцінку на предмет дотримання державою конвенційних зобов`язань (у контексті спірних правовідносин зокрема) може тільки Європейський суд з прав людини, за умови, що позивачка туди звертатиметься. 
Наостанок хотіли б додати також, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, який розглядав цю справу як суд першої інстанції, побудував свої підхід і мотивацію інакше, аніж це зробила Велика Палата, але зробив це так, як вважав правильним. Утім зміна мотивувальної частини рішення суду пов`язується не з текстуальним викладом і структурною побудовою судового рішення, а із суттю власне мотивів, які лягли в основу висновку суду по суті спору. Висновок Великої Палати про зміну судового рішення суду першої інстанції в частині мотивів ми вважали б за доцільне пояснювати незгодою з окремими висновками цього суду і тільки. Те, що суд першої інстанції не написав таких розлогих мотивів і в такій формі та послідовності, як це зробила Велика Палата, не мало б слугувати підставою для зміни судового рішення. Зважаючи також на те, що деякі аспекти, на які звернула увагу Велика Палата, на нашу думку, взагалі не вимагали уваги, то коментарі щодо недостатньої мотивації рішення суду першої інстанції (у значенні частини четвертої статті 317 КАС України) є безпідставними. 
 
Судді                                                                                                           В. В. Британчук
М. І. Гриців
                                                                                                                      О. Б. Прокопенко

[1]Колісник В. Уповільнення демократичного поступу України на тлі нових викликів та дезорієнтації громадянського суспільства <https://ccu.gov.ua/publikaciya/kolisnyk-v-upovilnennya-demokratychnogo-postupu-ukrayiny-na-tli-novyh-vyklykiv-ta (2019) >

 [МНВ1]

 [МНВ2]