Справа № 344/19078/18 
Провадження № 22-ц/4808/657/21 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого          Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)          
суддів:                  Бойчука І.В., Девляшевського В.А.
секретаря                  Єлісевич О.М.
з участю                      представника ОСОБА_1 адвоката Ілляшенко О.В.,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Шамотайло О. В. у м. Івано-Франківську, 
ВСТАНОВИВ:
У    листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась  в суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 вересня 2017 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно умов якого вона надала позичальнику 96 687 грн з кінцевим терміном повернення до 23 лютого 2018 року. Згідно п. 3 Договору позики встановлено графік платежів у строки: 40 000 грн - до 09 лютого 2018 року, 40 000 грн – до 16 лютого 2018 року, 16 687 грн – до 23 лютого 2018 року. Відповідно до п.4 Договору позики передбачено, що у випадку прострочення строків оплати позичальник сплачує штраф у розмірі 10% від суми позики. Вказує, що ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання, прострочив виконання грошового зобов`язання, тому просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики від 29 вересня 2017 року у розмірі 106 355, 70 грн, яка складається 96 687 грн – сума основного боргу, 9 668, 70 грн – штраф у розмірі 10% від суми боргу та судові витрати. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 29.09.2017 року в загальному розмірі 106 355,70 грн та судовий збір в розмірі 1063,55 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права й постановив незаконне рішення. Зазначає, що він не підписував вказаний договір позики від 29 вересня 2017 року. Грошові кошти ним не отримувались, крім того, під час розгляду справи фактично його особу не встановлено та не доведено, що саме він отримував кошти. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала, просить задовольнити скаргу. 
ОСОБА_2   у встановленому законом порядку повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явилась, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у її відсутності. 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні повідомлення про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Ухвалюючи про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що наявність боргового документа - розписки, у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов`язання перед позивачем. Суму боргу не повернуто в обумовлений в договорі, строк в повному обсязі, то право позивача невиконанням зобов`язання з боку відповідача порушено, а тому підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сума боргу у розмірі 106355,70 грн. позики.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 29 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_3 надала позичальнику 96 687 грн з кінцевим терміном повернення до 23 лютого 2018 року (а.с.5) . 
Згідно п. 3 Договору позики встановлено графік платежів у строки: 40 000 трн- до 09 лютого 2018 року, 40 000 грн – до 16 лютого 2018 року, 16 687 грн – до 23 лютого 2018 року. 
Відповідно до п.4 Договору позики передбачено, що у випадку прострочення строків оплати позичальник сплачує штраф у розмірі 10% від суми займу
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відтак, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13;від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14.
Відповідно до п. 3 договору позики остаточний розрахунок між сторонами щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 28 лютого 2018 року.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у позовній заяві ставить питання про стягнення у свою користь106 355, 70 грн, яка складається 96 687 грн – сума основного боргу, 9 668, 70 грн – штраф у розмірі 10% від суми боргу згідно п. 4 Договору.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 січня 2019 року справа № 388/1354/17-ц.
Встановивши, що правовідносини сторін випливають з договору позики, позичальник свої зобов`язання не виконав, в зазначені строки гроші не повернув, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що виникла заборгованість за договором позики підлягає стягненню в судовому порядку.
Згідно умов п. 2 договору позики від 29 вересня 2017 року факт підписання цього договору свідчить про фактичне отримання всієї суми позики і додаткових розписок чи інших документів не потрібно.
Доводи апеляційної скарги про не отримання коштів не заслуговують на увагу, оскільки письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Доказів про не підписання договору ОСОБА_1 , останнім не надано, так і не спростовано факт укладання договору позики від 29 вересня 2017 року. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України) становить 2 189 грн.
Ціна позову в даній справі становить 106 355, 70 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2189 грн*100=218 900 грн).
Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст складено 21 травня 2021 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк
                                                               І.В.Бойчук
                                                               В.А.Девляшевський