П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 квітня 2021 року
м. Рівне

Справа № 559/2783/15-ц
Провадження № 22-ц/4815/387/21

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді 
Рівненської області: суддя Ралець Р.В.
Час, дата і місце ухвалення рішення суду
першої інстанції: 11 год. 18 хв. 
23 грудня 2020 року в м. Дубно Рівненської області
Повний текст складено 31 грудня 2020 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
cекретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Дубенського міського нотаріального округу Пришко Олена Олександрівна;

представники учасників справи: 
позивача - адвокат Павлюк Ірина Анатоліївна;
за участі: представника позивача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 грудня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Дубенського міського нотаріального округу Пришко Олена Олександрівна; про визнання заповіту недійсним,
в с т а н о в и в :
       У листопаді 2015 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є її рідною сестрою. Вона була людиною похилого віку, мала хворобливий стан здоров`я і через прогресування хвороб її було визнано рішенням Дубенського міськрайонного суду від 21 жовтня 2014 року недієздатною та призначено позивача опікуном. У листопаді 2014 року ОСОБА_1 як опікун подала позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: приватні нотаріуси Дубенського міського нотаріального округу Фенюк В.П., ОСОБА_6 ; про визнання недійсним довіреності, договору купівлі-продажу квартири, оскільки в момент видачі довіреності ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій. Однак при розгляді справи було з`ясовано, що 05 червня 2014 року ОСОБА_4 заповіла усе своє майно в рівних частках відповідачам. Проте ОСОБА_1 вважала, що заповідач при складенні заповіту не могла повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. На час складення заповіту ОСОБА_4 виповнилося 87 років. З 2010 року вона страждала церебральним атеросклерозом, дисциркуляторною енцефалопатією II ст. з астенічним та вестибулоатактичним синдромом, мнестичними порушеннями та іншими хронічними захворюваннями. В жовтні 2014 року році їй встановлено діагноз "Судинна деменція". Церебральний атеросклероз супроводжується низкою порушень психічної діяльності, а при несприятливому перебігу може призводити до інтелектуально-мнестичних розладів особистості, недоумства. Симптомами захворювання дисцикуляторна енцефалопатія II ст. є запаморочення, погана пам`ять, неуважність, нервозність, емоційна нестабільність, швидке виснаження. Ці симптоми спостерігалися у заповідача протягом останніх чотирьох років перед зверненням опікуна до суду. Крім того, 29 квітня 2015 року на виконання ухвали Дубенського міськрайонного суду від 04 березня 2015 року в справі №559/3538/14-ц проведена судова психіатрична експертиза щодо ОСОБА_4 , згідно з висновком якої померла у період з 10 травня 2014 року по 30 травня 2014 року не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
       З наведених спонукань просила визнати недійсним складений 05 червня 2014 року ОСОБА_4 заповіт на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Рівненської області Пришко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 534.
       У поданому запереченні ОСОБА_2 просила в задоволенні позову відмовити. На її переконання, складений заповіт відповідав волі ОСОБА_4 . При цьому, посвідчуючи заповіт, приватний нотаріус в порядку ст. 44 Закону України "Про нотаріат" перевірив, чи розуміє особа значення своїх дій, чи може керувати ними. Дієздатність заповідача не викликала жодних сумнівів. Стверджувала, що висновок судово-психіатричної експертизи №125/15 від 29 квітня 2015 року не підлягає оцінці при вирішенні виниклого спору. На переконання відповідача, недієздатність особи повинна бути підтвердженою на момент вчинення нею заповіту, а саме 05 червня 2014 року. Покликалась на те, що за більш ніж 16 років проживання по сусідству з заповідачем між ними склалися приязні та довірливі стосунки, тоді як з рідною сестрою стосунки в ОСОБА_4 були складними. Позивач проживала за межами України та рідко навідувала свою сестру. 
       Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 грудня 2020 року позов задоволено.
Визнано недійсним заповіт, складений 05 червня 2014 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Рівненської області Пришко О.О. та зареєстрований в реєстрі за №534.
Ухвалюючи своє рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що згідно з висновком комісії експертів-психіатрів від 05 червня 2020 року ОСОБА_4 в момент складання заповіту, а саме 05 червня 2014 року, страждала на стійке хронічне психічне захворювання у вигляді судинної деменції, а тому не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
       На рішення суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
       Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, покликалась на неправомірність розгляду справи без участі позивача, хоча відповідачами неодноразово заявлялись клопотання про необхідність обов`язкової участі (явки) позивача. На думку заявника, в силу віку та відсутності достовірних даних про місце перебування позивача не можна було з`ясувати її думку про позов. Суд першої інстанції розглянувши справу, не переконався в тому, що позивач підтримує свій позов. Крім того, суду повідомлялось що у призначене на 23 грудня 2020 року відповідачі не могли з`явитись, оскільки перебували на лікарняному, а тому суд повинен був відкласти розгляд справи, адже неявка в судове засідання була першою. Разом з тим, незважаючи на те, що ухвалою суду залучено як третю особу приватного нотаріуса Дубенського міського нотаріального округу Рівненської області Пришко О.О., однак справу розглянуто без його повідомлення. В оскаржуваному рішенні цей учасник не згадується. На думку заявника, та обставина, що судом розглянуто справу без повідомлення учасників справи не дала можливості постановити в справі об`єктивне та обґрунтоване рішення. При цьому судом взяті до уваги неналежні та недопустимі докази. Так, ухвалюючи рішення, суд покликався на обставини, встановлені рішенням суду в іншій цивільній справі, а саме використав висновки експертизи, яка не стосується виниклого спору. Хоча експертиза не повинна мати для суду наперед ніякого значення та має оцінюється разом з іншими доказами в справі, проте міськрайонний суд поклав в основу рішення лише висновки призначеної в справі експертизи без врахування інших доказів у справі. Зазначала, що позивачем не було надано суду жодного доказів того, що саме у час та період складення спірного заповіту заповідач не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. 
       З викладених підстав просила оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. 
       У поданому відзиві представник позивача - адвокат Павлюк І.А. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
       Покликалась на те, що всупереч твердженням заявника клопотання про обов`язкову участь позивача у судовому засіданні судом було задоволено і у 2018 році її пояснення були заслухані. Вважала, що не було підстав для відкладення призначеного на 23 грудня 2020 року судового засідання, оскільки жодних документів, які підтверджували неможливість їхньої явки до суду, відповідачами надано не було. Щодо участі третьої особи, то суд неодноразово повідомляв її про розгляд справи, одного жодного разу вона до суду не з`явилась. При цьому у 2017 році приватний нотаріус надіслав до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Зважала на те, що на підставі заявленого саме відповідачем клопотання в справі проведено експертизу та підтверджено, що ОСОБА_7 під час підписання заповіту не могла усвідомлювати свої дій та керувати ними.
       Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, що беруть участь у справі і з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
       Судом з`ясовано, що ОСОБА_4 померла у віці 87 років ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дубно Рівненської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом ДРАЦС Дубенського МРУЮ у Рівненській області 06 червня 2015 року (а.с. 5, том 1). 05 червня 2014 року вона склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буле їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла в рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Рівненської області Пришко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 534 (а.с. 10, том 1).
       Згідно з витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі 06 липня 2015 року Першою Дубенською державною нотаріальною конторою заведено після смерті ОСОБА_4 спадкову справу №57651529, нотаріальний № 90, (а.с. 11, том 1).
       У позовній заяві ОСОБА_1 , посилаючись на ст.ст. 203, 225, 1257 ЦК України, просила визнати спірний заповіт недійсним.
       Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
       Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.ст. 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст. 207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 ЦК України.
       Частиною 1 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
       Підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.
       Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам Цивільного кодексу України щодо недійсності правочинів.
       Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
       У пункті 16 своєї постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснив, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч.2 ст. 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Висновок про недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи у момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
       Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року в справі призначено посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу.
       Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №15/К від 05 червня 2020 року ОСОБА_4 05 червня 2014 року страждала на стійке хронічне психічне захворювання у вигляді судинної деменції та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 92-100 том 2).
Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку необхідність оспорюваного заповіту недійсним. 
Психіатрична експертиза в справі виконана на замовлення представника відповідачів, була проведена на підставі пояснень свідків, медичної документації, матеріалів цивільної справи, тому є повним, всебічним, та достатнім доказом для підтвердження стану заповідача на час вчинення заповіту. 
Так, встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Між тим, будь-яких об`єктивних та переконливих доказів, які б спростували факт того, що в момент вчинення заповіту заповідач не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, стороною відповідача, зважаючи на принцип змагальності сторін, відповідачами надано не було. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Очевидним є те, при вирішенні цієї справи, в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України підлягають врахуванню обставини цивільної справи №559/3538/14-ц, в якій, зокрема, з`ясовано, що що ОСОБА_7 страждала на судинне ураження головного мозку, неодноразово лікувалася в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни з приводу дисциркулярної енцефалопатої 2-3 стадії, ще в 2010 році у неї фіксувалися мнестичні порушення, когнітивний дефіцит, у 2011 році - прогресуючий перебіг з вираженими порушеннями, когнітивні розлади. Можливо було відмітити значну прогредієнтність (наростання) захворювання з 2010-2011 року по 2014 рік від мнестичних порушень до сформованої судинної деменції (недоумства). Для захворювання ОСОБА_4 нехарактерна періодичність в загостреннях, відповідно її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними може тільки необоротно погіршуватися від нездатності повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати втрати здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При такому діагнозі психічного розладу, який є у ОСОБА_8 (судинна деменція) - за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду, ремісія неможлива. Відтак доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду на увагу не заслуговують.
Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, відповідач не надала, а апеляційним судом здобуто не було. З цієї підстави колегією суддів відхиляються доводи заявника про неправомірність розгляду справи без участі осіб безпосередньо в судовому засіданні, оскільки всупереч цим аргументам такі обставини не унеможливили встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.
Щодо явки позивача, то в судовому засіданні постійно брав участь її представник, який здійснював від імені ОСОБА_1 її процесуальні права та обов`язки у відповідності до ч. 1 ст. 64 ЦПК України.
Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.
Між тим, позивач обґрунтовувала недійсність правочину тим, що при його підписанні заповідач не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому, на переконання колегії суддів, участь приватного нотаріусу при вирішенні спору як третьої особи, не є обов`язковою. Поготів, провадження в справі відкрито в 2015 році. Отже, у всіх її учасників було понадміру часу для реалізації наданих процесуальним законодавством прав, а саме на подання доказів, прийняття участі у судових засіданнях, дослідженні доказів, поставити питання іншим учасникам справи, свідкам, експертам, надання пояснень суду, наведення своїх доводів, міркувань щодо питань, які виникли під час судового розгляду, заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. 
Окрім того, відповідачу забезпечено право на апеляційний перегляд справи. Проте наведені нею доводи є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що має на меті задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду. 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (пункт 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії"). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Спонуканням для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
       Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Судовий збір, що понесений заявником при поданні апеляційної скарги відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 грудня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
       
Повний текст постанови складено: 20.04.2021

Головуючий:                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                                                                         Н.М. Ковальчук

                                                                        С.С. Шимків