справа № 369/2857/19                    
головуючий у суді І інстанції Коробенко С.В.
провадження № 22-ц/824/2247/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
20 травня 2021 року                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Суханової Є.М., Слюсар Т.А.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та його представника - адвоката Самойленка Петра Миколайовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року
у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу, -
в с т а н о в и в :
У березні 2019 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача завдані збитки у порядку регресу у розмірі 26 448 грн 87 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_3 та ПрАТ «СК «ВУСО» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 4605253-02-00-00 від 18 жовтня 2017 року, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Шкода», д.н.з. НОМЕР_1 .
Згідно з умовами договору ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.
Позивач вказує, що 07 лютого 2018 року приблизно о 14 год. 00 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_2 , на пр. Леся Курбаса, 18, у м. Києві, не вибрав безпечної швидкості руху та безпечної дистанції, у зв`язку з чим скоїв зіткнення з автомобілем «Шкода», д.н.з. НОМЕР_1 , який будучи некерованим здійснив зіткнення з автомобілем «Сузукі», д.н.з. НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Своїми діями ОСОБА_2 порушив пункт 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України.
Відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/2439/18 від 13 квітня 2018 року, винним у настанні ДТП визнано ОСОБА_2 .
Згідно з рахунком-фактурою № ПР-334 від 14 лютого 2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Шкода», д.н.з. НОМЕР_1 , склала 107 265 грн.
На підставі страхового акту № 01879-02 від 03 березня 2018 року ПрАТ «СК «ВУСО» було здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого у сумі 100 000 грн.
Отже, відшкодувавши матеріальну шкоду у сумі 100 000 грн., заподіяну відповідачем внаслідок ДТП 07 лютого 2018 року, ПрАТ «СК «ВУСО» отримало право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування, а саме 100 000 грн.
Позивач вказує, що цивільно-правова відповідальність відповідача як водія транспортного засобу «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_2 , була застрахована за полісом № АМ/1760993, виданим ПАТ «АСК «ІНГО». 
ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ПАТ «АСК «ІНГО» з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу.
ПАТ «АСК «ІНГО», здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» у  розмірі 73 551 грн 13 коп. згідно з розрахунком № 1629692.
Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала 26 448 грн 87 коп.
Позивач вказує, що 14 січня 2019 року між ним та ПрАТ «СК «ВУСО» було укладено договір № 14/01/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредиторові по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору, серед яких: за договором страхування № 4605253?02?00-00 від 18 жовтня 2017 року.
Отже, як зазначає позивач, у відповідача виникло перед ним зобов`язання по відшкодуванню завданих збитків в межах різниці між сплаченим страховим відшкодуванням і компенсацією ПАТ «АСК «ІНГО».
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач, стверджуючи про те, що він отримав, згідно з договором про відступлення права вимоги від 14 січня 2019 року, право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором страхування № 4605253-02-00-00 від 18 жовтня 2017 року від відповідача, доказів підтвердження здійснення оплати за вказаним договором від 14 січня 2019 року не надав.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором.
Також судом першої інстанції підставою для відмови у задоволенні позову зазначено, що не пред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови у позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 та його представник - адвокат Самойленко П.М. подали апеляційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що страховик відповідача, при здійсненні виплати страхового відшкодування за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/1760993, керувався умовами договору та вимогами ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відтак здійснив відшкодування оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП майну третьої особи (тобто відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу та наявної франшизи).
Проведення такого розрахунку узгоджується з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092.
На страховика відповідача, відповідно до норм чинного законодавства, покладено обов`язок відшкодування лише оціненої шкоди (вартості матеріального збитку), з урахуванням зносу, яка є меншою, ніж вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу.
З огляду на те, що страхової виплати (страхового відшкодування) було недостатньо для повного відшкодування завданої відповідачем шкоди, то первісний кредитор (ПрАТ «СК «ВУСО») на підставі статті 1194 ЦК України отримав право звернутися безпосередньо до відповідача як заподіювача шкоди з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
А отже, позивач вважає, що до нього, як нового кредитора перейшло відповідне право стягнення з відповідача різниці між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту) і страховим відшкодуванням за полісом № АМ/1760993 (оціненою шкодою).
Таким чином, на думку позивача, безпідставним є посилання суду першої інстанції на те, що непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди самі зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди.
Крім того, зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ані відповідачем, ані його представником жодного разу не порушувалося питання стосовно вчинення позивачем дій, передбачених п. 3.1.3 договору №14/01/2019 від 14 січня 2019 року, а суд не витребовував доказів здійснення оплати за вказаним договором.
Проте, з метою повноти і всебічності розгляду справи, апелянт просить прийняти до розгляду та залучити до матеріалів справи квитанцію № 0.0.1239792115.1 від 16 січня 2019 року, як доказ належного виконання позивачем вимог п. 3.1.3 договору №14/01/2019 від 14 січня 2019 року.
 
Представник ОСОБА_2 - адвокат Конюшко Д.Б. подав відзив, у якому зазначив, що твердження позивача про те, що проведений розрахунок №1629692 від 06 вересня 2018 року відповідає Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, не відповідає діючому законодавству, про що і вказав суд першої інстанції у своєму рішенні.
Оскільки вимоги до відповідача обґрунтовані звітом № 836430 від 19 лютого 2018 року, а не актами виконаних робіт, і те, що позивач так і не вирішив спір із ПАТ «АСК «ІНГО» щодо належного розміру страхового відшкодування, суд першої інстанції правильно вказав, що непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови у позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.
Вказує, що між ПрАТ «СК «ВУСО» і ФОП ОСОБА_1 насправді укладено договір факторингу, а не цесії. При цьому, відносинам факторингу притаманний специфічний чітко визначений суб`єктний склад при якому фізична особа за жодних умов не може бути фактором, а тому вважає, що договір № 14/01/2019 від 14 січня 2019 року є завідомо недійсним, а відтак до позивача не перейшло право вимоги до відповідача.
Щодо подання нових доказів до суду апеляційної інстанції зазначив, що позивач не навів при поданні вказаної квитанції жодного обґрунтування щодо того чому він не подав їх до суду першої інстанції, а тому вважає, що вказаний доказ не може бути прийнятий судом до уваги.
 
Представник ФОП ОСОБА_1 - адвокат Самойленко П.М. подав відповідь на відзив, у якій зазначає, що зазначений розрахунок № 1629692 від 06 вересня 2018 року є документом, який складався страховою компанією відповідача, а тому перекладання обов`язку з дотримання законодавства під час його складання на страхову компанію потерпілої сторони є безпідставним та неприпустимим. Вважає, що посилання представника відповідача на ту обставину, що договір № 14/01/19 від 14 січня 2019 року є завідомо недійсним не може бути прийнятим до уваги судом, оскільки зазначений договір в судовому порядку недійсним не визнавався.
 
За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що 18 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ПрАТ «СК «ВУСО» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 4605253-02-00-00, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Skoda Fabia Combi», д.н.з. НОМЕР_1 . 
Відповідно до пункту 2.1. договору, страхова сума за договором складає 100 000 грн (а.с. 25-26).
07 лютого 2018 року приблизно о 14 год. 00 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_2 , на пр. Леся Курбаса, 18, в м. Києві, не вибрав безпечної швидкості руху, не вибрав безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Шкода», д.н.з. НОМЕР_1 , який будучи некерованим здійснив зіткнення з автомобілем «Сузукі», д.н.з. НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Своїми діями ОСОБА_2 порушив пункти 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України (а.с. 36).
 
13 квітня 2018 року постановою Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/2439/18 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с. 36).
08 лютого 2018 року ОСОБА_3 звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.27-28).
03 березня 2018 року ПрАТ «СК «ВУСО» складено страховий акт № 01879-02 (а.с. 49) до договору добровільного страхування наземного транспорту № 4605253-02-00-00 від 18 жовтня 2017 року, відповідно до якого суму страхового відшкодування визначено у розмірі 100 000 грн., та виплачено вказану суму на користь ФОП ОСОБА_4 на підставі складеного ним рахунку-фактури № ПР-334 на суму 107 265 грн (а.с. 46-47).
03 березня 2018 року ПрАТ «СК «ВУСО» згідно з платіжним дорученням № 4965 здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 100 000 грн на користь ФОП ОСОБА_4 (а.с. 49 зворот).
Відповідальність відповідача ОСОБА_2 як водія транспортного засобу «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент настання ДТП була застрахована в ПАТ «АСК «ІНГО», відповідно до полісу № АМ/1760993 строком дії з 17 листопада 2017 року по 16 листопада 2018 року та з лімітом відповідальності у розмірі 100 000 грн (а.с. 28 зворот).
ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ПАТ «АСК «ІНГО» з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу. 
ПАТ «АСК «ІНГО», здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» у розмірі 73 551 грн 13 коп. з врахуванням суми фізичного зносу деталей, згідно з розрахунком № 1629692 ПАТ «АСК «ІНГО». Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала 26 448 грн 87 коп.
 
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Звертаючись з позовом, ФОП ОСОБА_1 вказував, що він, як позивач, набув право вимоги на стягнення з ОСОБА_2 різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 26 448 грн 87 коп. - на підставі договору № 14/01/2019 про відступлення права вимоги.
Як вбачається з матеріалів справи, 14 січня 2019 року між позивачем та ПрАТ «СК «ВУСО» було укладено договір № 14/01/2019 про відступлення права вимоги.
Відповідно до вказаного договору первісний кредитор (ПрАТ «СК «ВУСО») відступає (передає), а новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредиторові по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору, серед яких: за договором страхування № 4605253-02-00-00 від 18 жовтня 2017 року (а.с. 9-14).
Пунктом 3.1.3 вищезазначеного договору відступлення передбачено, що право вимоги переходить до нового кредитора (позивача) з моменту перерахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, внаслідок чого новий кредитор набуває прав нового кредитора по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей, які виникли внаслідок заподіяння боржниками збитків страхувальникам первісного кредитора, які уклали договір страхування із первісним кредитором або третім особам (вимога відшкодування у порядку регресу заподіяного збитку в межах виплачених сум страхових виплат/страхових відшкодувань) (а.с. 9 зворот).
Відповідно до пунктів 4.1-4.2. договору про відступлення права вимоги від 14 січня 2019 року, ціна договору складає 82 867 грн 31 коп.
Новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договору на рахунок первісного кредитора, вказаного в пункті 12 цього договору протягом 7 банківських днів з дня укладання сторонами цього договору. Оплата вважається здійснена з моменту перерахування коштів в сумі, що вказана в пункті 4.1 цього договору, на рахунок первісного кредитора, вказаного в пункті 12 цього договору (а.с. 10).
 
Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищевказані положення договору про відступлення права вимоги від 14 січня 2019 року визначають, що перехід прав вимоги до нового кредитора (позивача) від первісного кредитора (ПрАТ «СК «ВУСО») відбувається з моменту перерахування коштів у розмірі 82 867 грн 31 коп.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано до суду першої інстанції доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 стаття 5 ЦПК України).
Отже, судовому захисту в цивільних судах підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та законні інтереси особи. При цьому позивач на власний розсуд визначає, які і яким чином порушені його права. Визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.
Положення пунктів 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів  на підтвердження набуття позивачем права вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором страхування № 4605253-02-00-00 від 18 жовтня 2017 року від відповідача.
 
Щодо наданої апелянтом до суду апеляційної інстанції квитанції № 0.0.1239792115.1 від 16 січня 2019 року, то слід зазначити таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Частиною третьою цієї статті передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
При цьому, апелянтом не обґрунтовано та не надано доказів щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому колегія суддів дійшла висновку про відмову в прийнятті цих доказів.
Отже, встановивши, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження набуття позивачем права вимоги до відповідача за вказаним договором відступлення, колегія апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог саме з цих правових підстав.
Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції також помилково обґрунтував свої висновки тим, що непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови у позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі, з огляду на таке.
Встановивши, що позивач є неналежним, у суду першої інстанції були відсутні підстави встановлювати обставини по суті спору  стосовно цієї особи у рішенні суду.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, виклавши його в редакції мотивувальної частини постанови. В іншій частині оскаржуване рішення залишається без змін.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та його представника - адвоката Самойленка Петра Миколайовича задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року змінити в частині правового обґрунтування задоволення позову, виклавши його в редакції мотивувальної частини постанови.
В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.

 
Головуючий                                                                                            Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                    Є.М. Суханова
 
                                                                                                                  Т.А. Слюсар