ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3170/21 Справа № 185/5434/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2020 року 
по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Павлоградська міська рада Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна,-

ВСТАНОВИЛА:
В серпні 2020 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Павлоградська міська рада Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Павлоградська міська рада Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постановити рішення, котрим повністю скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Відзивів на апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2020 року  від інших учасників справи до суду не надходило.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками записані: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 . (а.с. 8)
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 (а.с. 7)
Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.09.2015 року посвідченого нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки площею 0, 0755 га, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1 га, для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 9-10, 13-14, 17-18)
За інформацією державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори наданої на запит суду першої інстанції, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 заведено спадкову справу за № 756/2020 від 05.09.2020 року на підставі заяви про прийняття спадщини ОСОБА_2 від 05 вересня 2020 року № 1884. Інших заяв про прийняття або відмову від прийняття спадщини до Першої Павлдоградської державної нотаріальної контори не надходило. Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 не видавалося. (а.с. 122)
В суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 13.02.2014 року по 20.08.2015 року був зареєстрований один за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Вербківської сільської ради Павлоградського району від 03.09.2020 року. (а.с. 75)
Позивач в суді першої інстанції підтвердила що є зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 .
Звертаючись з даним позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем в період з 12 вересня 2011 року по 16 квітня 2020 року позивач надала довідку КЗ «Вербківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів» про те, що її син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , навчався в КЗ «Вербківська ЗШ І-ІІІ ступенів» з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року, в цей період проживав за адресою: АДРЕСА_4 . (а.с. 90)
Крім того позивачем надана довідка Павлоградської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 про те, що в анкетних даних учня 9-А класу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 2015 по 2018 навчальні роки вказана адреса проживання АДРЕСА_1 та склад сім`ї : ОСОБА_1 - мати; ОСОБА_3 - вітчим. (а.с. 89)
Відповідно до відповіді ТОВ «Бетонярня «Будмайстер» на ухвалу суду першої інстанції про витребування доказів за клопотанням представника позивача до суду надано інформацію про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 працював в ТОВ «Бетонярня «Будмайстер» з 19.10.2016 року по 16.04.2020 року на посаді електрозварника ручного зварювання. До графи сімейний стан було внесено наступний запис: «родинний стан: одружений», ступінь родинного зв`язку (склад сім`ї): дружина, син 2005 року народження». (а.с. 104)
Факт навчання дитини позивача у Вербківській ЗШ та проживання за адресою АДРЕСА_4 , та факт того що в анкетних даних ОСОБА_6 в Павлоградській ЗШ № 7 зазначено адресу проживання АДРЕСА_1 та склад сім`ї мати ОСОБА_1 та вітчим - ОСОБА_3 , сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Інформацію з ТОВ «Бетонярня «Будмастер» про те, що в особистих даних ОСОБА_3 зазначено сімейний стан «одружений» та склад сім`ї: дружина, дитина 2005 року народження» суд не може прийняти як доказ на підтвердження обставин які підлягають доказуванню, оскільки в даній інформації відсутнє прізвище «дружини» та рік народження «дитини» не співпадає з роком народження сина позивачки, а саме він народився в 2006 році.
Покази свідків допитаних за клопотанням позивача на підтвердження обставин викладених позивачем у позові, а саме ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не підтвердили факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.
Щодо позовних вимог про визнання майна, а саме: будинку, земельних ділянок та мотоциклу об`єктом права спільної сумісної власності, суд першої інстанції виходив з наступного.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Позивач звертаючись до суду з позовом посилається на те, що за час спільного проживання з ОСОБА_3 вони разом будували будинок в АДРЕСА_4 , а в серпні 2015 році продали вказаний будинок та придбали за кошти їх спільного бюджету отримані у сумісному проживанні будинок АДРЕСА_1 .
Однак судом першої інстанції було встановлено, що будинок АДРЕСА_4 належав на праві приватної власності ОСОБА_12 та відповідно до договору купівлі-продажу від 26 серпня 2015 року, остання продала належний їй будинок ОСОБА_13 .
Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснили, що кошти від продажу даного будинку в розмірі 60 000 грн. були передані ОСОБА_3 .
Факт того, що кошти від продажу будинку були передані ОСОБА_3 і на ці кошти було придбано будинок та земельні ділянки по АДРЕСА_1 підтверджений в судовому засіданні позивачем.
Однак доказів того, що вона спільно з ОСОБА_3 будувала будинок АДРЕСА_4 , на кошти від продажу якого було придбано спірне майно, суду не надано.
Крім того, суду не надано доказів, що спірний мотоцикл було придбано за спільні кошти позивача та ОСОБА_3 .
Так свідок ОСОБА_12 пояснила, що ОСОБА_3 хотів придбати мотоцикл, однак у нього не було коштів, вона отримала кошти за пай 9 000 грн. та дала йому для придбання мотоциклу. Через декілька днів ОСОБА_14 подзвонив та повідомив що придбав мотоцикл.
Отже доказів того, що спірний мотоцикл придбано за спільні кошти позивача та ОСОБА_3 суду не надано.
Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що докази подані позивачем не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя й набуття майна і не можуть свідчить про факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу на час придбання спірного майна та придбання цього майна за спільні кошти.
Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідків та інші письмові докази, як окремо так і в сукупності про те, що ОСОБА_1 спільно проживала з ОСОБА_3 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати, спільно харчувались, купували майно для спільного користування, приймали участь в утриманні житла і його ремонті, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не впливають на правильність оскаржуваного рішення суду, оскільки згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Верховний Суд зазначив, що показання свідків та надані довідки, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу й визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.
Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на письмові докази, що наявні у матеріалах справи і які підтверджують ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету і наявність спільних прав та обов`язків є такими, що не заслуговують на увагу, колегія суддів не погоджується, оскільки судом у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України було оцінено довідку КЗ «Вербківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів» про те, що її син навчався в КЗ «Вербківська ЗШ І-ІІІ ступенів» з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року, в цей період проживав за адресою: АДРЕСА_4 , довідку Павлоградської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7, інформацією з ТОВ «Бетонярня «Будмастер» і суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ці письмові докази достовірно та достатньо не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_3 .
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.  
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-
       
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова