ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

07 квітня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/394/20
Головуючий у першій інстанції – Анохін А. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/444/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої – судді Бобрової І.О.,
суддів –  Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретарів – Поклада Д.В., Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:
– приватний нотаріус Козелецького  районного  нотаріального  округу
    Чернігівської області Ткаченко Наталія Володимирівна,
– Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної власності подружжя, 

місце ухвалення судом першої інстанції рішення – смт Козелець,
дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -18.12.2020,

                                               У С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що позивач та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.02.2004 по день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя  вони разом постійно проживали за адресою АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння одержано у спадщину дружиною позивача 17.09.2001. На час одруження позивача з ОСОБА_3 це домоволодіння складалося з житлового будинку 1933 року забудови, загальною площею 39.4 м2 з дерев`яними стінами, дерев`яного сараю, дерев`яної веранди та огорожі з дерева. Його вартість становила 8952,00 грн, що підтверджується даними з технічного паспорту.
За час шлюбу спірне домоволодіння істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових витрат подружжя, а саме: у 2009 році до будинку здійснено добудову площею 58.6 м2, у 2005 році побудовано новий сарай площею 89,9 м2, житловий будинок 1933 року обкладено цеглою, замінено покрівлю, побудована огорожа, будинок обладнано системами опалення, водопостачання та водовідведення, замінено вікна, електромережу, зроблено капітальний ремонт, що підтверджується технічним паспортом від 17.04.2019 та Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації. При цьому житлова площа домоволодіння збільшилась з 16.6 м2 до 50,9 м2. Відповідно до відомостей про об`єкт нерухомого майна від 24.09.2019 вартість домоволодіння   істотно збільшилась і становить 60483,00 грн. 
Позивач отримує пенсію та з 2002 року є приватним підприємцем, зазначені кошти ним вкладалися в будівництво і покращення будинку.
Враховуючи наведені обставини ОСОБА_1 вважає, що внаслідок його спільних затрат з ОСОБА_3 відбулось істотне збільшення вартості належного їй майна, що є підставою для визнання такого майна, а саме домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , об`єктом їх спільної сумісної власності.   
Після смерті дружини позивач звернувся до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, однак йому було відмовлено, оскільки за життя ОСОБА_3 заповіла все належне їй майно своїй дочці ОСОБА_2 .. При цьому зазначає, що остання за вказаною адресою ніколи не проживала, до матері не приходила, її здоров`ям та справами не цікавилась. Догляд за дружиною здійснював позивач та після її смерті поніс витрати на її поховання.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 09.12.2020 позов задоволено, визнано об`єктом спільної сумісної власності домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору та 13000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає рішення районного суду незаконним, ухваленим через неповноту з`ясування обставин і необ`єктивність дослідження наявних доказів у справі, за хибними і необґрунтованими висновками, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Скаржниця стверджує, що суд першої інстанції, зазначаючи, що все спірне домоволодіння являється власністю подружжя, не розмежував поняття спільної сумісної власності подружжя та особистої приватної власності дружини та чоловіка. Суд, встановивши, що ОСОБА_3 отримала у спадок домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 39,4 м2 та земельну ділянку, на якій воно розташоване, безпідставно відніс в цілому вказане домоволодіння до спільного майна її подружжя з ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції встановив, що спірне нерухоме майно було поліпшене за час шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 за рахунок коштів позивача від підприємницької діяльності. Така обставина не заперечувалась і не заперечується сторонами справи. Разом з тим скаржниця не погоджується з тим, що ОСОБА_1 здійснив суттєві поліпшення спірного домоволодіння за кошти від провадження ним господарської діяльності. ОСОБА_3 з 2004 по 2014 рік провадила господарську діяльність, отримувала дохід і приймала участь у поліпшенні спірного домоволодіння, однак суд таку обставину не врахував.
Крім того ОСОБА_3 у 2006 році отримувала кредит у розмірі 12000 доларів США на реконструкцію та добудову спірного домоволодіння, а також на реконструкцію магазину, що зареєстрований на ОСОБА_1 . 
Скаржниця не згодна з висновками суду та доводами позивача про те, що після поліпшення домоволодіння частка ОСОБА_3 стала несуттєвою, тоді як навіть після поліпшення така частка по площі та вартості у майні становить 1/3, про що заявлялось відповідачкою і у відзиві на позов з наданням відповідних розрахунків. Ані норми матеріального права, ані правові висновки Верховного Суду не визнають 1/3 частку у праві власності незначною (несуттєвою) щоб її не враховувати. 
Одночасно відповідачка звертає увагу апеляційного суду, що звернення ОСОБА_1 з проханням визнання майна об`єктом спільної власності подружжя є неналежним способом захисту, оскільки позивачем не заявлено про порушення, оспорювання або невизнання якогось цивільного права, неможливість через поведінку іншої особи задовольнити свій цивільний інтерес. Фактично заявлене непередбачене і не властиве цивільному судочинству прохання – визнання майна об`єктом права. На непередбачений та недопустимий спосіб захисту, обраний позивачем, представник відповідача неодноразово звертав увагу суду, однак судом вказані доводи були проігноровані. Скаржниця зазначає, що судом може бути відновлено або визнано лише якесь певне право особи, однак судом було визнано нерухоме майно об`єктом спільної власності подружжя, а не права особи на такий об`єкт.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Турецької Є.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважає, що суд дійшов правильного висновку про визнання об`єктом права спільної сумісної власності спірного домоволодіння, враховуючи, що воно поліпшилося за рахунок особистих трудових та грошових затрат по взаємній згоді позивача зі своєю дружиною.  
Представник позивача наголошує, що вартість майна в гривнях збільшилась з 8952,00 грн до 60483,00 грн, тобто більше ніж у 7 разів. Одночасно наводить свої розрахунки, відповідно до яких вартість спірного домоволодіння у 1999 році становила 260,00 дол. США, а у 2012 році – 7569,83 дол. США, отже вартість домоволодіння збільшилась в 29 разів. 
Обставину про те, що істотне збільшення майна у своїй вартості відбулося за рахунок позивача, відповідачка визнала у своєму відзиві на позов і жодним чином не зазначила як про участь померлої у збільшенні майна так і про факт її реєстрації як ФОП.
Разом з тим, зазначає, що доказів витрати ОСОБА_3 кредитних коштів у сумі 12000 доларів США на реконструкцію і добудову домоволодіння та магазину відповідачем не надано.

Протокольною ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10.03.2021 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено АТ «Укрсоцбанк».

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – приватний нотаріус Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Ткаченко Н. В. та АТ «Укрсоцбанк» не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 районний суд встановив, що спірне домоволодіння істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових витрат подружжя, і обставину про те, що таке збільшення відбулось за рахунок позивача, відповідачка визнала у своєму відзиві на позов. З урахуванням зазначеного суд дійшов до висновку про визнання домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З такими висновками апеляційний суд не погоджується виходячи з наступного. 

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.02.2004, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 від 28.02.2004 (а.с.8 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 17.09.2018 (а.с. 11 т.1).
ОСОБА_3 по день смерті проживала і була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_1 , що був зареєстрований у вказаному будинку 28.12.2000 (а.с. 70, т.1).

Із копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_3 , виданого 28.12.2012 виконавчим комітетом Остерської міської ради на підставі рішення № 156 від 26.12.2012, вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 90,9 кв.м., житловою площею 50,9 кв.м належав на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Вказане свідоцтво видане взамін свідоцтва про право на спадщину, виданого Остерською державною нотаріальною конторою від 17.09.2001 за реєстровим номером 2161, зареєстрованого в МБТІ 17.09.2001 (а.с. 16 т.1).

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 63901325 від 12.03.2021 вбачається, що свідоцтво про право на спадщину АЕВ № 586929, видане Остерською районною державною нотаріальною конторою 17.09.2001, зареєстроване у спадковому реєстрі за № 30280175, а в реєстрі нотаріальних дій за № 2161 17.09.2001, є чинним, спадкодавцем зазначена ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 64 т.2).
Відповідно до вказаного свідоцтва ОСОБА_5 успадкувала дерев`яний жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 ,  з жилою площею 16,6 кв.м., з дерев`яною верандою, з надвірних будівель – дерев`яна огорожа. Оцінка спадкового будинку становить на день смерті 13165 грн (а.с. 79 зворот т. 2).  
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.09.2019, 17.04.2018 ОСОБА_3 зазначена власником вищевказаного будинку загальною площею 90,9 кв.м., житловою площею 50,9 кв.м., загальною вартістю 60483 грн, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 28.12.2012 (а.с. 29-31, 180-181 т. 1).  
В матеріалах справи міститься копія технічного паспорту житлового будинку АДРЕСА_2 , від 16.02.1999, де власником зазначена ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , відповідно до якого зазначене домоволодіння складалося з житлового будинку 1933 року забудови, загальною площею 39,4 м2 з бетонним фундаментом, дерев`яними стінами, електрикою та зносом у 28 %, веранди з бетонним фундаментом, дерев`яними стінами та зносом у 30 %, двох дерев`яних сараїв зі зносом 70% та огорожі з дерева. Вартість всього домоволодіння з урахуванням зносу становила 8 952,00 грн (а.с.17-21).

Позивач стверджував, що спірне домоволодіння істотно збільшилося у своїй вартості за час їх шлюбу з ОСОБА_3 внаслідок спільних трудових та грошових витрат подружжя, а саме:
-у 2009 році здійснено добудову до будинку А-1, площею 58,6 м2;
-у 2005 році побудовано новий сарай Б площею 89,9 м2 з бетонним фундаментом, стінами із шлакоблоків та покрівлею з шиферу;
- побудована нова огорожа N1-5 з дерева та металу;
- житловий будинок 1933 року обкладено цеглою, покрівлю замінено на металочерепицю;
- весь будинок обладнано системою опалення зі встановленням газового котла;
- замінені вікна будинку;
- повністю замінено електромережі;
- проведено систему водопостачання та водовідведення;
- в будинку зроблено капітальний ремонт.

Так, із копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 від 17.04.2019, замовником якого зазначена ОСОБА_3 , вбачається, що вказане домоволодіння загальною, житловою площею 90,9 та 50,9 м2 відповідно, складається з житлового будинку площею 39,9 м2 1933 року спорудження/реконструкції, житлової прибудови площею 69,9 м2 2009 року спорудження/реконструкції, двох ганків, сараю площею 89,9 м2 2005 року спорудження/реконструкції, вбиральні та огорожі (а.с. 22-26 т.1).

Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виданої замовнику - ОСОБА_3 , зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Чернігівській області 19.12.2012 № ЧГ 18212509459,  житлова прибудова до будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 58.6 м2, житловою площею 18,6 м2, обладнана водопроводом, каналізацією, з пічним, від індивідуальних установок, газовим опаленням, була побудована з 2008 до 2009 року (а.с. 27-28 т.1).  

Відповідно до відомостей з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.09.2019, 17.04.2018, на будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1   було накладено обтяження за договором іпотеки від 04.08.2006 за розміром основного зобов`язання 12000 доларів США, строком виконання 19.07.2013, яке станом на час розгляду справи апеляційним судом не зняте (а.с. 29-31, 180-181 т. 1, 55-56 т.2).

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем 12.03.2002 (а.с. 32-33 т.1), а також є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого  09.06.2006 (а.с. 71 т.1).

Після смерті дружини ОСОБА_1 24.09.2018 звернувся до приватного нотаріуса Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Ткаченко Н.В. із заявою про отримання спадщини померлої (а.с. 66 т. 1, зворот).
24.09.2018 приватним нотаріусом Ткаченко Н.В. заведено спадкову справу до майна померлої ОСОБА_3 (а.с. 34, 66 т.1).
26.03.2019 донька ОСОБА_3 . ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Приходько-Лещенко С.І. із заявою про отримання спадщини померлої на підставі заповіту (а.с. 66 т.1).
Із тексту заповіту, складеного 20.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ткаченко Н.В. за реєстровим № 459 (а.с. 70 т.1 копія) вбачається, що ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося.
14 травня 2019 року приватним нотаріусом Ткаченко Н.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 02-31/226, відповідно до якої ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 , оскільки на правовстановлюючому документі на спадкове майно є відмітка про те, що майно є особистою приватною власністю померлої оскільки набуте нею в результаті отримання спадщини (а.с. 15 т.1).   31.03.2020 ОСОБА_1 повторно звертався до приватного нотаріуса Ткаченко Н.В. вже із заявою про видачу свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_3 , однак йому було відмовлено до вирішення даної справи судом.

На думку позивача зазначене домоволодіння істотно збільшилося у своїй вартості за час їх шлюбу з ОСОБА_3 внаслідок спільних трудових та грошових витрат подружжя тому таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим він звернувся 10.02.2020 з позовом до спадкоємиці померлої дружини ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано нормами СК України.
Сімейним законодавством передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України зазначені підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є  майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті  1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. 
Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Так, у статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.
Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та  гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що  втручання у право власності може бути обґрунтованим, та  дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості  є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла,  тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і  не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування  у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість  істотно збільшилося, не є підставою для  визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що підставою звернення з позовом в даному випадку є захист майнових прав одного з подружжя на особисте майно іншого з подружжя.

Аналізуючи диспозицію ст. 62 СК України, колегія суддів вважає, що такий спосіб захисту, як визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині чи чоловікові, можливо лише за наявності спору між подружжям, а не зі спадкоємцем померлого подружжя, оскільки після смерті подружжя – власника майна, правовідносини щодо спадкування переносяться у площину норм ЦК України.  

Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Отже, при зверненні до суду особа повинна обрати спосіб захисту своїх прав, спосіб захисту має втілювати безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зазначено, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. 

Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. 
Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Обєднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У справі, що переглядається, звертаючись з позовом до спадкоємиці померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 просив визнати нерухоме майно, що належало ОСОБА_3 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, при цьому позовних вимог щодо визнання права власності на такий об`єкт (чи частину його) ОСОБА_1 заявлено не було. 

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні ст. 15, 16 ЦК України не є ефективним способом судового захисту, оскільки ця вимога є лише необхідною передумовою для вимоги про визнання права власності на нерухоме майно (чи частку в ньому) та не має характеру самостійної (окремої) позовної вимоги, безпосередньо спрямованої на захист та відновлення порушеного права. 

В суді першої інстанції відповідачка, частково погоджуючись з наведеними у позові доводами та обставинами, позовні вимоги не визнавала повністю, зокрема із зазначених вище підстав. Так, у відзиві на позовну заяву, що на а.с. 169-172 т.1, представник відповідачки наголошував, що позовна вимога ОСОБА_1 у тій редакції, як вказано у позовній заяві, не може бути задоволена судом, оскільки ця вимога не відповідає визначеним у ст. 16 ЦК України способам захисту та не забезпечить ефективного вирішення спору по суті, як того вимагає ст. 5 ЦПК України. Разом з тим, із заявами про зміну або уточнення позовних вимог в порядку статті 49 ЦПК України позивач не звертався.

Задовольняючи позов суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону на зазначене уваги не звернув та всупереч вимогам статей 15, 16 ЦК України ухвалив рішення, яке по суті не породжує права власності позивача на майно, а лише встановлює правовий статус цього майна та не відновлює порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права позивача. 

Таким чином, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 , апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень скаржниці, що позивачем у даному випадку було обрано неналежний спосіб захисту своїх майнових прав на спірне майно. 

У зв`язку з наведеним рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідачки належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1261,20 грн за апеляційний розгляд справи.    

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року  - задовольнити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року  - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної власності подружжя – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ) 1261,20 грн у відшкодування судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду
                                                                                            І.О.Боброва

                                                                                            Н.В.Висоцька

                                                                                            О.Є. Мамонова

Повний текст постанови складений 09.04.2021