ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/24641/20                                                           Головуючий у І інстанції - Аверкова В.В.
                                                                                                              Суддя-доповідач - Губська Л.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          Головуючого судді:                                                            Губської Л.В., 
          суддів:                                                                                Грибан І.О., Епель О.В.,
          за участю секретаря                                                            Кондраток А.В.,
          позивача                                                                       ОСОБА_1 ,
          представника позивача                                                  Сиротенка О.В.,                    

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора України щодо непоновлення його на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20;
- стягнути з   Офісу Генерального прокурора України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20 за період з 24 липня 2020 року по 12 жовтня 2020 року у сумі 481  674, 48 грн.;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора середній заробіток (з розрахунку 8601,33 грн. помножити на кількість робочих днів) за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20 за період з 13 жовтня 2020 року по день постановлення рішення у справі або день поновлення його на посаді;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь моральну шкоду у сумі 90  000, 00 грн.;
Позовні вимоги обґрунтовані протиправним невиконанням відповідачем   судового рішення у справі  № 640/154/20 про поновлення його на посаді.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора України щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20.
Стягнуто з   Офісу Генерального прокурора України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20 за період з 24 липня 2020 року по 13 листопада 2020 року у розмірі 118 380,71 грн. та стягнуто з   Офісу Генерального прокурора України на користь позивача 5  000, 00 грн. в рахунок відшкодування  моральної шкоди. В решті позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог та зменшення суми компенсованої моральної шкоди, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставини, які мають значення для справи, просить змінити рішення суду в мотивувальній та резолютивній частинах, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2020 за період 24.07.2020 по 15.11.2020 у розмірі 679 505, 27 грн. та моральну шкоду у розмірі 90  000, 00 грн.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції не було враховано положення п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, який передбачає застосування коефіцієнтів підвищення заробітної плати при її обчисленні під час виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Наголошує, що на нього поширюється дія постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року №1155 «Про умови оплати праці прокурорів», а відтак обрахунок має здійснюватися з урахування встановлених нею посадових окладів, на що неодноразово звертав увагу Верховний Суд.
Офіс Генерального прокурора також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що затримка виконання ними рішення суду була зумовлена передусім тим, що Окружним адміністративним судом міста Києва при вирішенні позову ОСОБА_1 його було неправильно зазначено про поновлення позивача на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора з 24.12.2019, що перешкоджало виконанню рішення суду через відсутність на той час Офісу Генерального прокурора і що в подальшому було підтверджено судом апеляційної інстанції, який змінив рішення першої інстанції, вказавши про поновлення позивача не в Офісі Генеральної прокуратури, а в Генеральній прокуратурі. Також затримка виконання судового рішення була зумовлена тим, що згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач з 27 червня 2020 року здійснював адвокатську діяльність і зупинив свідоцтво лише 12 листопада 2020 року, після чого його і було поновлено наказом від 16.11.2020. Крім того, апелянт наголошує, що виплата середнього заробітку за час затримки, а так само і відшкодування моральної шкоди, залежить виключно від вини власника або уповноваженого ним органу.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він просить залишити її без задоволення, а його апеляційну скаргу - задовольнити.
В судовому засіданні позивач та його представник вимоги своєї апеляційної скарги підтримали, наполягала на її задоволенні, в той же час заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача.
Належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду представник відповідача до суду не прибув, що не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2020 року у справі № 640/154/20 визнано протиправними та скасовано рішення Другої кадрової комісії Генеральної прокуратури України від 06.12.2019 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2095ц про звільнення останнього з посади прокурора відділу нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та в умовах збройного конфлікту. Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту Генеральної прокуратури України та поновлено на аналогічній посаді в Офісі Генерального прокурора з 24.12.2019. Крім того, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.12.2019 по 23.07.2020 в розмірі 806 497,37 грн.
Рішення в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.
27 липня 2020 позивач звернувся із заявою до Офісу Генерального прокурора про поновлення його на посаді, проте листом Офісу Генерального прокурора від 14 серпня 2020 № 07-375-20 у поновленні на посаді було відмовлено з посиланням на неможливість такого поновлення,  оскільки Офіс Генерального прокурора станом на 24 грудня 2019 року не був утворений.
02 вересня 2020 року позивачем до Офісу Генерального прокурора подано скаргу на неправомірну відмову у поновленні на посаді, на що 24 вересня 2020 листом Офісу Генерального прокурора № 07/1/1-271 йому знов відмовлено з вищезазначених підстав.
В подальшому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 у справі № 640/154/20 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року змінено в мотивувальній та резолютивній частинах, внаслідок чого викладено абзаци четвертий - шостий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Поновити ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та в умовах збройного конфлікту. Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, з 25 грудня 2019 року.
Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 23 липня 2020 року в сумі 212 785, 58 грн. (двісті дванадцять тисяч сімсот вісімдесят п`ять гривень п`ятдесят вісім копійок).
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.»
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року залишено без змін.
15 жовтня 2020 до Офісу Генерального прокурора надійшла постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.09.2020 ВП № 63119360 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора в Генеральній прокуратурі України.
На підставі вказаної постанови, наказом Генерального прокурора України від 16.11.2020 № 280у ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора в Генеральній прокуратурі України з 25 грудня 2019 року.
Відповідач зазначає, що затримка виконання рішення суду обумовлена тим, що згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач 27 червня 2020   року здійснював адвокатську діяльність, яку припинив 12 листопада 2020 року, а тому, з огляду на несумісність здійснення адвокатської діяльності із посадою прокурора, його поновлення до 12 листопада 2020 року було не можливим.
Тривале невиконання судового рішення позивач вважає протиправною бездіяльністю, тому звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, в межах вимог та обґрунтувань апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Так, згідно ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»), у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно із ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Отже, аналіз наведених норм законодавства свідчить, що виплата заробітної плати проводиться за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 16.02.2018 року у справі № 807/2713/13-а.
Згідно з ч. 3 ст. 14 КАС України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За з ч. 1  ст. 370 КАС України  судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. 
Пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України  встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Згідно з п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Тобто, законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від подальшого його оскарження.
Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.
Так, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.078.2020 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.
Отже, з моменту проголошення вищезазначеного рішення суду, у відповідача виник обов`язок негайного його виконання в порядку, встановленому судовим рішенням.
Відповідач у листах, обґрунтовуючи причини невиконання рішення суду, зазначає про неможливість виконання рішення, у зв`язку з неіснуванням Офісу Генерального прокурора станом на дату звільнення позивача.
Разом з тим, як вірно зазначає суд першої інстанції, виконання рішення суду є прямим обов`язком роботодавця шляхом видання наказу, при цьому, у разі неможливості виконання цього рішення, відповідач мав право звернутись до суду із заявами про ухвалення додаткового судового рішення чи зміну способу та порядку виконання рішення.
Оскільки, відповідач будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду, не вчиняв, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про наявність протиправної бездіяльності щодо виконання судового рішення.
Щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі на неможливість виконання рішення через зайняття позивачем адвокатською діяльністю, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно ст. 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI несумісною з діяльністю адвоката є: робота на посадах осіб, зазначених у п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції»; військова або альтернативна (невійськова) служба; нотаріальна діяльність; судово-експертна діяльність. Вимоги щодо несумісності з діяльністю адвоката, передбачені пунктом 1 цієї частини, не поширюються на депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів місцевих рад (крім тих, які здійснюють свої повноваження у відповідній раді на постійній основі). У разі виникнення обставин несумісності, встановлених ч. 1 цієї статті, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця заяву про зупинення адвокатської діяльності.
Таким чином, в разі поновлення на посаді, позивач мав право в триденний строк звернутись до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця із заявою про зупинення адвокатської діяльності, що не вважалось би порушенням п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції».
Отже, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не виконувалось рішення суду у справі №  640/154/20.
Так, пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від  21.03.2018 в справі № 243/2748/16-ц і від 27.06.2019 у справі №  821/1678/16.
Згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 в справі № 140/3020/19 до вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20 починається з 24 липня 2020 року (наступний день після проголошення судового рішення) та закінчується днем, що передував виконанню рішення, 13 листопада 2020 року.
За час затримки виконання судового рішення роботодавець має виплатити середній заробіток, розрахунок якого здійснюється за нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).
Так, згідно з п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, позивача поновлено на посаді наказом Генерального прокурора України від 16 листопада 2020 № 280у з 25 грудня 2019 року, отже, з цього моменту припиняється час затримки виконання рішення.
Відповідно до довідки офісу Генеральної прокурора від 11.01.2021 року № 21-10зп заробітна плата позивача за два останні місяці роботи перед звільненням складає: жовтень 2019 року - 32 217,49 грн., листопад 2019 року - 32 217, 49 грн.
Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018     № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» кількість робочих днів у жовтні 2019 року складає 22 дні, у листопаді - 21 день, отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 1 498, 49 грн.
В свою чергу, середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення у період з 24 липня 2020 року по 13 листопада 2020 року складає 79 днів, відповідно заробітна плата, яку слід виплатити відповідачу за час затримки виконання рішення, складає 118  380,71 грн. (1  498, 49 грн. х 79), як вірно і визначив суд першої інстанції.  
При цьому, доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що обчислення суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення має здійснюватись з урахування коефіцієнта підвищення посадового окладу, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Так, постановою №1155 затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора (п. 1 і додаток №1).
При цьому, згідно абз. 3 п. 3 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX (далі - Закон № 113-IX) за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України.
Такою постановою є постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
За таких обставин, оскільки позивача не було переведено до Офісу Генерального прокурора і Закон № 113-IX неконституційним не визнавався, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що до спірних правовідносин положення Постанови №1155 не застосовуються.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення на користь позивача будь-якої суми на відшкодування моральної шкоди.
Так, стаття 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст. 23 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України).
Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 (далі - Постанова) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
При цьому, як наголошується в п.п. 4,5 цієї Постанови,  у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.
Тобто, обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, зокрема, причинного зв`язку, покладається на особу, що позивається із таким позовом.
Крім того, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Водночас, як вбачається з позовної заяви, позивач взагалі не наводить будь-яких аргументів чи обґрунтувань щодо заподіяння йому моральної шкоди, він взагалі ставить питання про відшкодування моральної шкоди лише в прохальній частині позовної заяви, не згадуючи про таку шкоду в описовій чи мотивувальній частині, в той час, як сам факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
Отже, рішення суду першої інстанції  в цій частині ухвалено при неповному з`ясуванні усіх обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, тому воно підлягає скасуванню в наведеній частині.  З цих же підстав не може бути задоволено і вимоги апеляційної скарги позивача про необхідність стягнення на його користь 90000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року - скасувати в частині стягнення з     Офісу Генерального прокурора України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5   000, 00 грн.
В задоволені позову в цій частині - відмовити.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена і підписана 29.06.2021 року.

Головуючий-суддя:                                                                                                                                                                                    Л.В. Губська

Судді:                                                                                                                                                                                                                              І.О. Грибан

                                                                                                                                                                                                                                                   О.В. Епель