П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 травня 2021 р. Категорія 102010000	м.Одеса	Справа № 420/13476/20	
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
час і місце ухвалення: 11:03, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби якості освіти України про визнання протиправною бездіяльності,  зобов`язання провести позапланову виїзну комісійну перевірку, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Державної служби якості освіти України про визнання протиправною бездіяльності,  зобов`язання провести позапланову виїзну комісійну перевірку.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року уточнені позовні заяви ОСОБА_1 (вх. 5019/21 від 02.02.2021р.) та (вх. № 7044/21 від 15.02.2021р.) повернуто позивачу. 
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що повертаючи уточнену позовну заяву позивачу, суд першої інстанції некоректно визначився із суб`єктним складом, предметом спору та характером спірних правовідносин, що й призвело до неправильного вирішення питання.
На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Державної служби якості освіти України про визнання протиправною бездіяльності,  зобов`язання провести позапланову виїзну комісійну перевірку.
14.01.2021р. (вх. № 1662/21) від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просила:
визнати протиправною бездіяльність Державної служби якості освіти України щодо правопорушень в Національному Університеті  Одеська юридична академія;
зобов`язати Державну службу якості освіти України створити комісію (експертну групу) та провести позапланову виїзну комісійну перевірку додержання суб`єктом господарювання, що надає послуги у сфері вищої освіти - Національним університетом  Одеська юридична академія  вимог законодавства про вищу освіту, за результатами якої скласти відповідний акт перевірки.
Перевірку Університету здійснити за такими напрямами:
відповідність/не відповідність посади президента Національного університету Одеська юридична академія, передбаченої Статутом Національного університету  Одеська юридична академія  (нова редакція) Ідентифікаційний код 20933314, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України від 04 грудня 2020 р. №1530, переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників в Україні;
розміщення/не розміщення інформації, яка підлягає обов`язковому оприлюдненню на офіційному веб-сайті Національного університету  Одеська юридична академія  відповідно до вимог Закону України  Про вищу освіту, а саме: положення про будь-які колегіальні органи та їх персональний склад, що діють у вищому навчальному закладі, результати щорічного оцінювання науково-педагогічних працівників;
порушення принципу аполітичності та неправомірна зміна у зв`язку із позачерговими виборами народних депутатів України графіку навчального процесу в Університеті у кінці 2018-2019 навчального року;
недотримання вимог чинного законодавства України щодо забезпечення підвищення кваліфікації (стажування), порушення правил розподілу навчального навантаження та заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників, незаконне звільнення з роботи на кафедрі кримінального права Університету у 2018-2019 навчальному році (цивільна справа №522/16339/19 за позовом про визнання бездіяльності протиправною, поновлення на роботі та відшкодування шкоди, кримінальне провадження №12019161500001554 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 358 КК України);
стягнути з Державної служби якості освіти України понесені мною та документально підтверджені судові витрати у справі.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 р. прийнято до розгляду уточнену  позовну заяву від 14.01.2021р. (вх. № 1662/21).
02.02.2021р. (вх. 5019/21) від позивача надійшла заява про зміну предмета позову, до якої додано уточнену позовну заяву, в якій позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність Державної служби якості освіти України щодо наступних правопорушень в Національному Університеті «Одеська юридична академія»:
порушення процедур системи внутрішнього забезпечення якості освітньої діяльності (не проведення щорічного рейтингового оцінювання науково-педагогічних працівників та не оприлюднення його результатів на офіційному веб-сайті Університету, не забезпечення підвищення кваліфікації науково-педагогічних працівників);
порушення правил розподілу навчального навантаження між науково- педагогічними працівниками Університету;
порушення процедури укладення із науково-педагогічними працівниками Університету строкових трудових договорів на новий термін (продовження контрактів);
зобов`язати голову Державної служби якості освіти України притягнути до дисциплінарної відповідальності директора департаменту контролю у сфері вищої, фахової передвищої освіти і освіти дорослих ОСОБА_2 за неналежне виконання своїх посадових обов`язків (бездіяльність щодо правопорушень в Національному Університеті «Одеська юридична академія»).
15.02.2021р. (вх. № 7044/21) від позивача надійшла повторно уточнена позовна заява зі зміненим  предметом позову, в якій викладено позовні вимоги такі самі як в уточненій позовній заяві  за вх. 5019/21 від 02.02.2021р.
Згідно зі    ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у п. 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі “Сокуренко і Стригун проти України” зазначив, що фраза “встановленого    законом”    поширюється не лише на правову основу самого існування “суду”, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін “судом, встановленим законом” у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Згідно з частиною першою    статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою    статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України    передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дій.
Статтею 124 Конституції України    встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Однак, це не означає, що правопорядок в Україні допускає можливість звертатися з будь-якими позовами (позовними вимогами) до будь-якого суду, адже порядок здійснення судочинства в силу вимог    статті 92 Конституції України    визначається виключно Законами України, тому право на звернення до суду фізичні та юридичні особи мають здійснювати у порядку та спосіб, визначений законами з питань судочинства.
За приписами    статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією    Конституцією    межах і відповідно до законів.
Повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства визначаються    Кодексом адміністративного судочинства України.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до пункту 1 частини 1    статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України    адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Пунктом 2 частини першої    статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України    передбачено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг
Суб`єкт владних повноважень -   суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1  ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України).
При цьому, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих відносинах, у яких виник спір.
Під владними управлінськими функціями, що здійснюються на основі законодавства, зокрема на виконання делегованих повноважень, слід розуміти будь-які владні повноваження у межах діяльності держави чи місцевого самоврядування, що не належать до законодавчих повноважень чи повноважень здійснювати правосуддя.
Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Таким чином, із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що у порядку адміністративного судочинства захисту підлягають права та охоронювані законом інтереси осіб у сфері публічно-правових відносин, які є складовою частиною правових відносин, що виникають у суспільстві.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 (справа №823/359/18).
Відповідно до частини 1 статті 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
В свою чергу, частиною 4 статті 172 КАС України передбачено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Отже, правила об`єднання позовних вимог не дозволяють вирішити у межах однієї справи позовні вимоги позивача щодо рішень, дій чи бездіяльності різних суб`єктів владних повноважень, що виникли з різних підстав, за різних обставин.
З аналіз змісту уточнених позовних заяв та доданих до неї документів убачається, що підстави даного позову є  різними. Предметом даної позовної заяви є об`єднані вимоги, які мають самостійні обсяги доказування та підтверджуються різними доказами. При цьому, для з`ясування правомірності вимог є необхідним з`ясування значного обсягу обставин.
Позивач, серед іншого заявляє вимоги про визнання протиправною бездіяльності Державної служби якості освіти України щодо правопорушень в Національному Університеті «Одеська юридична академія», зокрема, порушення процедури укладення із науково-педагогічними працівниками Університету строкових трудових договорів на новий термін (продовження контрактів).
Як убачається з матеріалів справи, 18.11.2019 р. на адресу Міністерства освіти і науки України  надійшло звернення ініціативної групи колишніх співробітників НУ «ОЮА», в якому зазначено, зокрема, щодо порушення процедури укладення із НУ «ОЮА» строкових трудових договорів на новий термін (продовження контрактів), скорочення навантаження (т.1, а.с. 123-129).
За результатами розгляду колективного звернення колишніх співробітників НУ «ОЮА», переданого відповідачу Міністерством освіти і науки України, листом Державної служби якості освіти України від 27.12.2019 р. №03/01-28/255, зокрема,  повідомлено, що перевірка фінансово-господарської діяльності НУ «ОЮА» не належить до компетенції Державної служби якості освіти України. Позивач та ОСОБА_3 звільнені з НУ «ОЮА» у зв`язку з закінченням строку трудового договору та їх звільнення погоджено первинною профспілковою організацією НУ «ОЮА». При цьому зазначено, що при підготовці наказів про звільнення враховувалось фактичне зменшення контингенту студентів та відповідно навчального навантаження по кафедрах, тому питання рекомендації продовження (не продовження) трудових відносин з науково-педагогічними працівниками у разі закінчення строку дії трудового договору приймається на підставі рішення трудового колективу кафедри, на якій працює науково-педагогічний працівник.
У вказаному листі також зазначено, що відповідно до чинних норм та у межах чинного законодавства у рамках реалізації права на автономію, особливості організації освітнього процесу заклад вищої освіти вирішує самостійно, незалежно приймає рішення стосовно реалізації академічних свобод, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів. При цьому, повідомлено заявникам про право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав (т.1, а.с. 131-133).
Відповідно до ч. 3  ст. 21 КЗпП України  особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Згідно ч.1  ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України  суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що заявлення позивачем вимог про визнання протиправною бездіяльності та зазначення відповідачем Державної служби якості освіти України не змінюють суті спірних правовідносин, що мають цивільно-правовий характер. Вирішення спору у вказаній частині потребуватиме дослідження цивільно-правових відносин Національного Університету «Одеська юридична академія» із науково-педагогічними працівниками з питань дотримання/порушення процедури укладення строкових трудових договорів на новий термін (продовження контрактів).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
З огляду на наведене, відносно даного спору, із заявленими в такому вигляді позовними вимогами, адміністративний суд не може вважатись «судом, установленим законом», у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спір в частині вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Державної служби якості освіти України щодо наступних правопорушень в Національному Університеті «Одеська юридична академія», зокрема, порушення процедури укладення із науково-педагогічними працівниками Університету строкових трудових договорів на новий термін (продовження контрактів) не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів, а стосується трудових відносин і має вирішуватись судом за правилами  Цивільного процесуального кодексу України.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано повернув уточнену позовну заяву позивачу, що, в свою чергу, не позбавило його права звернутися до суду з окремими позовними заявами з відповідними підставами та предметом позову.
Помилковими є посилання апелянта на правову позицію викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.09.2020 року по справі № 420/3453/19 оскільки обставини встановлені у вказаній справі є відмінними від даної справи. 
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року по справі № 420/13476/20, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.