ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6575/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 травня 2021 року                                                          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                   Ганечко О.М.,
суддів                                                                                    Кузьменка В.В.,
                                                                                          Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної академії внутрішніх справ про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної академії внутрішніх справ, в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення розрахунків компенсації втрати частини доходів за період незаконного звільнення з 03.04.2015 по 02.11.2015 та нездійснення виплат компенсації втрати частини доходів за період незаконного звільнення з 03.04.2015 по 02.11.2015 зобов`язати відповідача здійснити розрахунки компенсації втрати частини доходів за період незаконного звільнення з 03.04.2015 по 02.11.2015; зобов`язати відповідача здійснити виплату позивачу компенсації втрати частини доходів за період незаконного звільнення з 03.04.2015 по 02.11.2015.   
Позовні вимоги вмотивовані протиправною відмовою відповідача у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати через протиправне звільнення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2021 р. у задоволенні   позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального/процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 12.05.2021.
У апеляційній скарзі заявлялось клопотання про особисту участь у судовому засіданні. Також, 01.04.2021, 11.05.2021 та 26.05.2021 до суду надійшли аналогічні клопотання від позивача.
Колегія суддів, розглянувши вказані клопотання, вважає що вони не підлягають задоволенню, у силу норм п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Рішення суду першої інстанції прийнято у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні). Крім того, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Таким чином, розгляд апеляційної скарги підлягає розгляду у порядку письмового провадження. 
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.10.2015 у справі № 824/1937/15-а, залишено без змін ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 визнано протиправним і скасовано наказ Національної академії внутрішніх справ від 03.04.2015 № 41ст «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності інспектора відділення забезпечення навчального процесу ННІПФЕКП НАВС капітана міліції ОСОБА_1 »; визнано протиправним і скасовано наказ Національної академії внутрішніх справ від 03.04.2015 № 45 о/с "По особовому складу"; поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів Національної академії внутрішніх справ з 04.04.2015; стягнуто з Національної академії внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 10979 (десять тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн 96 коп.
На виконання постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.10.2015 у справі № 824/1937/15-а, Національна академія внутрішніх справ, наказом від 03.11.2015 № 172 о/о скасувала свої накази від 03.04.2015 № 4   «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та від 03.04.2015 № 45 о/с у частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 (М-210820) з посади інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів; поновлено капітана міліції ОСОБА_1 (М-210820) на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів; відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку провести виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - 2458,20 грн.
Відомостями зарахування коштів на особисті рахунки в міжрозрахунковий період за листопад 2015 року від 04.11.2015 № 989   та від   12.11.2015 № 1019 підтверджується, що    ОСОБА_1 було виплачено грошові кошти у сумі   1959,57 грн. та   17328,97 грн.
Згідно з доводами відповідача, кошти в розмірі 1959,57 грн. - це матеріальна допомога позивачу до відпустки, виплачена після його поновлення на роботі, а 17328,97 грн. - частково кошти, виплачені йому на виконання вищевказаного судового рішення.
Виплату відповідачем на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу на виконання постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.10.2015 у справі № 824/1937/15-а позивач не заперечував.
Однак, стверджуючи, що внаслідок протиправного звільнення відбулося порушення строків виплати належного йому грошового забезпечення, останній вважає, що має право на отримання компенсації, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», з огляду на що, позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій, з-поміж іншого, просив виплатити йому компенсацію втрати частини доходів за «період незаконного звільнення квітень-жовтень 2015 року», тобто, у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу, проте така заява залишилась без задоволення.
Вважаючи наведену бездіяльність позивача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що виплата позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду має разовий характер, тому, не підпадає під дію Закону та свідчить про відсутність у відповідача обов`язку для виплати позивачу компенсації, передбаченої цим Законом.
Натомість, апелянт вказані висновки суду першої інстанції вважає безпідставними та помилковими, адже особа має право звернутись до суду з позовом про стягнення сум заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, як складових належної працівнику заробітної плати. Крім того, компенсація втрати частини доходу нараховується незалежно від порядку нарахування самого доходу - самостійно (добровільно) чи на виконання рішення суду.
Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати регулюється статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
Згідно з приписами ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до положень частини першої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
При цьому, за змістом норм ч. 2 ст. Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», під доходами у Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
За змістом приписів ст. 3 Закону України   «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Слід врахувати, що згідно з ч. 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Варто зазначити, що така виплата (середній заробіток за час вимушеного прогулу), як правило має разовий характер і її розмір обрахований органом, який прийняв рішення про поновлення працівника на роботі і стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тоді як компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підлягають виплати, які не мають разового характеру та нараховані громадянам роботодавцем, що прямо встановлено частиною другою статті 2 цього Закону.
Правова природа заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є різною, адже середній заробіток за час вимушеного прогулу має компенсаторний характер та не є заробітною платою за виконання трудових обов`язків, а стягується за незаконне звільнення працівника, з огляду на що, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виплата позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду має разовий характер, а тому, не підпадає під дію Закону та свідчить про відсутність у відповідача обов`язку для виплати позивачу компенсації, передбаченої цим Законом.
Колегія суддів вважає, що виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору, а тому, вони не можуть кваліфікуватись, як плата за виконану роботу.
Водночас, невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення суду про поновлення особи на роботі/посаді, має наслідком застосування положень ст. 236 КЗпП України, про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.
За наведених обставин, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та, здебільшого, ґрунтуються на суб`єктивному ставленні позивача до рішення суду першої інстанції, а тому, наведені в ній посилання не є підставою для скасування/зміни оскаржуваного рішення. 
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

        
  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2021 р. - залишити без змін.

          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                           О.М. Ганечко

Судді                                                                                                        В.В. Кузьменко

                                                                                                             Я.М. Василенко