ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" травня 2021 р.           Справа№ 910/7898/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко А.І.
суддів:            Разіної Т.І. 
          Іоннікової І.А. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»
на рішення 
Господарського суду міста Києва 
від 17.08.2020 
у справі № 910/7898/20 (суддя Ломака В.С.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»
до 1) Комунальної організації «Київмедспецтранс»
2) Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія Аска»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 
про відшкодування шкоди у розмірі 84 265,13 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунальної організації «Київмедспецтранс» (та Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія Аска» про стягнення 34 265,13 грн у якості відшкодування шкоди з відповідача-1 та 50 000,00 грн у якості відшкодування шкоди з відповідача-2.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ПрАТ «СК «Українська страхова група» на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № 28-0107-14-00546 від 25.03.2019 та у зв`язку з настанням страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля «Skoda Octavia A 5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність КП «Київмедспецтранс» як власника транспортного засобу - автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду, станом на дату настання останньої була застрахована ПрАТ «УАСК Аска» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ6489551, а тому позивач вказує, що обов`язок з відшкодування шкоди у розмірі 50   000,00 грн покладається на відповідача-2, а шкоди в частині, що не забезпечена лімітом означеного полісу у розмірі 34 265,13 грн - на відповідача-1.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.08.2020 у справі №   910/7898/20 у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з моменту ДТП та виплати страхового відшкодування страхувальнику позивача до подання даного позову з вимогами до відповідача-1 пройшло майже 6 (шість) років, отже, позивачем пропущено строк позовної давності, а відтак, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні пред`явлених до відповідача-1 вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 17.08.2020 у справі №   910/7898/20, ПрАТ «СК «Українська страхова група» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
У апеляційній скарзі ПрАТ «СК «Українська страхова група» зазначає, зокрема, що останньому до моменту ухвалення постанови Деснянського районного суду міста Києва від 03.05.2018 у справі №   754/1010/17 не було відомо, яка особа являється винуватцем ДТП та особою відповідальною за заподіяння збитків, а також до якого Страховика з п`яти учасників ДТП подавати заяву про виплату страхового відшкодування.
За таких обставин, скаржника вважає, що строк позовної давності пропущено з поважних причин.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, відповідачі подали відзиви, у яких просять відмовити ПрАТ «СК «Українська страхова група» у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2020 апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Українська страхова група» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Козир Т.П., суддів: Кравчука Г.А., Коробенка Г.П.
Разом з тим, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).
За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн Х 100 = 210   200 грн).
Враховуючи, що предметом розгляду у справі № 910/7898/20 є вимоги про стягнення 84 265,13 грн, то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України.
Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2020 у справі № 910/7898/20 відкрито апеляційне провадження.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/595/20 від 02.12.2020 у зв`язку з перебуванням судді Козир Т.П. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/7898/20.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2020 для розгляду справи №   910/7898/20 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Тищенко А.І., судді: Іоннікова І.А., Разіна Т.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 у справі № 910/7898/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «СК «Українська страхова група» на Господарського суду міста Києва від 17.08.2020 у справі №   910/7898/20.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 18.06.2014 між позивачем (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0107-14-00546 (надалі - договір) щодо автомобіля «Skoda Octavia A 5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску.
Пунктом 11.1 договору сторони передбачили, що до страхових випадків віднесено ДТП.
Строк дії договору - з 12.07.2014 по 11.07.2015.
Так, 04.10.2014 о 14 год. 45 хв. по вулиці Милославській, 32/51-А у місті Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який перед зміною напрямку руху (розворотом) не впевнився у безпеці маневру, здійснив розворот, перетнувши подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки, яка розподіляє транспортні потоки, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 , після чого останній здійснив наїзд на припарковані автомобілі марок: «Nissan Tiida», реєстраційний номер НОМЕР_4 (під керуванням водія ОСОБА_4 ), «Nissan Murano», реєстраційний номер НОМЕР_5 (під керуванням водія ОСОБА_5 ), «KIA Rio», реєстраційний номер НОМЕР_6 (під керуванням водія ОСОБА_6 ), а також застрахований позивачем автомобіль «Skoda Octavia A 5», реєстраційний номер НОМЕР_1 (під керуванням водія ОСОБА_7 ), що призвело до пошкодження всіх вищезазначених транспортних засобів та травмування водія ОСОБА_3 .
Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 03.05.2018 у справі № 754/1010/17 водія автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 визнано винуватим у ДТП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Слід також зазначити, що наведеним судовим рішенням провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, закрито за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.
У відповідності до Полісу № АІ/6489551 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована у відповідача-2 із встановленим розміром франшизи - 0,00 грн. та лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в сумі 50 000,00 грн.
08.10.2014 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.
На підставі рахунків-фактур № 0000090690 від 21.10.2014, №   0000092266 від 05.11.2014 та № 0000094178 від 26.11.2014 позивачем складено страхові акти № ДККА-40351 від 22.10.2014 (з розміром страхового відшкодування в сумі 74 411,80 грн), № ДККА-40351/1 від 11.11.2014 (з розміром страхового відшкодування в сумі 2 604,27 грн) та № ДККА-40351/2 від 28.11.2014 (з розміром страхового відшкодування в сумі 7 249,06 грн), а також розрахунки відповідних сум страхового відшкодування, що належать до виплати Страхувальнику.
Позивачем на користь страхувальника згідно з платіжними дорученнями № 25911 від 23.10.2014 на суму 74 411,80 грн, № 27493 від 12.11.2014 на суму 2 604,27 грн та № 28973 від 28.11.2014 на суму 7   249,06   грн було виплачено страхове відшкодування у загальному розмірі 84   265,13 грн.
12.06.2018 позивач звернувся до відповідача-2 із заявою про виплату страхового відшкодування, однак таке відшкодування йому виплачено в добровільному порядку не було.
Таким чином, враховуючи виплачену позивачем страхувальнику суму страхового відшкодування у розмірі 84 265,13 грн, а також зважаючи на передбачений полісом № АІ/6489551 ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну у розмірі 50 000,00 грн, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача-2 шкоди у розмірі 50 000,00 грн, а також стягнення з відповідача-1 (як власника автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду) шкоди в частині, що не забезпечена лімітом означеного полісу у сумі 34 265,13 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
У відповідності до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Отже, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.
Як вже зазначалося вище, вина фізичної особи ОСОБА_1 у настанні дорожньо-транспортної пригоди встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем з лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну у розмірі 50 000,00 грн.
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
Приписами статті 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
В силу ст. 980 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.
У свою чергу, за вольовою ознакою згідно з положеннями ст. 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).
Положеннями ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Враховуючи приписи Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Таким чином, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди) - відшкодувати шкоду. Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - у договірному зобов`язанні ним є страховик.
Враховуючи зміст ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Частиною 2 статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Положеннями ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Разом з тим, помилковим є ототожнення права вимоги, визначеного ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного ст. 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.
Отже, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.
З аналізу змісту ст.ст. 559 та 1191 ЦК України вбачається, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Зважаючи на зміст наведених норм Цивільного кодексу України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.
В цілому, як за змістом ст. 1191 так і за змістом ст. 993 ЦК України і ст. 27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас, ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.
При суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.
При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17 висловлено правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією.
З урахуванням вищенаведеного, у спірних (страхових) відносинах, зокрема, в частині вимог, пред`явлених позивачем до відповідача-2 як страховика винної у ДТП особи, застосуванню підлягають норми ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 905/2970/16.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №   910/171/17 відображено правову позицію, згідно з якою на підставі вищевказаних правових норм до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.
Відтак, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст.ст. 3, 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 02.04.2018 по справі №   910/32720/15 зазначив, що вказівка «у межах витрат», означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.
Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред`являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 629 ЦК України передбачено, якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов`язковим для виконання його сторонами.
Разом з тим, п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прямо визначає пріоритет даного Закону перед положеннями інших актів цивільного  законодавства України.
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до положень ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Отже, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню страховиком цивільно-правової відповідальності, в даному випадку підлягають застосуванню саме спеціальні норми п. 22.1 ст. 22 та ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.
Як вбачається із здійснених позивачем розрахунків суми страхового відшкодування та страхових актів № ДККА-40351 від 22.10.2014 (з розміром страхового відшкодування в сумі 74 411,80 грн), № ДККА-40351/1 від 11.11.2014 (з розміром страхового відшкодування в сумі 2 604,27 грн) та №   ДККА-40351/2 від 28.11.2014 (з розміром страхового відшкодування в сумі 7 249,06 грн) вартість робіт по відновленню автомобіля «Skoda Octavia A 5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 84 265,13 грн.
Так, у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №   911/482/17 зазначено, що у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.
У постанові від 03.07.2019 у справі № 910/12722/18 Верховний Суд зазначив, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №   922/4013/17.
Як вже зазначалося вище, 12.06.2018 позивач звернувся до відповідача-2 із заявою про виплату страхового відшкодування, однак таке відшкодування йому виплачено в добровільному порядку не було, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
04.10.2014 о 14 год. 45 хв. по вулиці Милославській, 32/51-А у місті Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який здійснив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 , після чого останній здійснив наїзд, зокрема, на застрахований позивачем припаркований автомобіль «Skoda Octavia A 5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що призвело до пошкодження всіх вищезазначених транспортних засобів.
В силу п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.
Аналогічні за змістом положення викладені у п. 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у чинній редакції) за якими у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на момент звернення позивача до відповідача-2 із заявою про виплату страхового відшкодування) передбачено, що страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Водночас, приписами п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Отже, визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати. До таких випадків віднесено, зокрема, неподання потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, заяви про виплату страхового відшкодування протягом року з моменту скоєння ДТП.
Право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що, у свою чергу, законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.
Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17.
При цьому, визначений у п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є присічним і поновленню не підлягає.
З урахуванням, що дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який здійснив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 , відбулася 04.10.2014, а позивач звернувся до відповідача-2 із заявою про виплату страхового відшкодування лише 12.06.2018, тобто майже через 4 роки після настання ДТП, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що таке звернення здійснено з пропуском встановленого законом присічного річного строку, що згідно з імперативними законодавчими приписами свідчить про наявність підстав для відмови у здійсненні відповідачем-2 спірного страхового відшкодування (регламентної виплати) у сумі 50   000,00   грн.
Оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження звернення позивача до відповідача-2 із заявою про виплату страхового відшкодування у встановлений законом строк (протягом одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди), суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача, пред`явлених до відповідача-2, у зв`язку з чим, позовні вимоги до відповідача-2 задоволенню не підлягають.
Поміж іншого, у позовній заяві ПрАТ «СК «Українська страхова група» просило стягнути з відповідача-1 (як власника автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду) шкоди в частині, що не забезпечена лімітом полісу №   АІ/6489551 у сумі 34 265, 13 грн.
Як вже зазначалось, 04.10.2014 о 14 год. 45 хв по вулиці Милославській, 32/51-А у місті Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який перед зміною напрямку руху (розворотом) не впевнився у безпеці маневру, здійснив розворот, перетнувши подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки, яка розподіляє транспортні потоки, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 , після чого останній здійснив наїзд на припарковані автомобілі марок: «Nissan Tiida», реєстраційний номер НОМЕР_4 (під керуванням водія ОСОБА_4 ), «Nissan Murano», реєстраційний номер НОМЕР_5 (під керуванням водія ОСОБА_5 ), «KIA Rio», реєстраційний номер НОМЕР_6 (під керуванням водія ОСОБА_6 ), а також застрахований позивачем автомобіль «Skoda Octavia A 5», реєстраційний номер НОМЕР_1 (під керуванням водія ОСОБА_7 ), що призвело до пошкодження всіх вищезазначених транспортних засобів та травмування водія ОСОБА_3 .
Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 03.05.2018 у справі № 754/1010/17 водія автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 визнано винуватим у ДТП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, закрито, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.
У відповідності до Полісу № АІ/6489551 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована у відповідача-2 із встановленим розміром франшизи - 0,00 грн та лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 50 000,00 грн.
Згідно з платіжними дорученнями № 25911 від 23.10.2014 на суму 74 411,80 грн, № 27493 від 12.11.2014 на суму 2 604,27 грн та № 28973 від 28.11.2014 на суму 7 249,06 грн позивачем було виплачено страхувальнику страхове відшкодування у загальному розмірі 84 265,13 грн, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом з вимогами про стягнення з відповідача-1 (як власника автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 ) шкоди в частині, що не забезпечена лімітом означеного полісу у сумі 34 265,13 грн.,
Приписами ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).
Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
В силу п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Водночас, ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець, а тому шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Як вбачається матеріалів справи, в момент вчинення ДТП ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з відповідачем-1 та на момент скоєння ДТП виконував службові обов`язки, керуючи відповідним службовим транспортом. Наведені обставини не заперечувалися сторонами під час розгляду справи та були визнані останніми, а відтак в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України доказуванню не підлягають.
Крім того, у матеріалах справи відсутні докази притягнення водія ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за самовільне використання транспортного засобу на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Частиною 1 статті 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У відповідності до статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
В силу ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Таким чином, у даному випадку обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 різниці між фактичним розміром шкоди на загальну суму 84 265,13 грн та лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, передбаченим умовами Полісу № АІ/6489551 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у розмірі 50 000,00 грн.
Разом з тим, заперечення відповідача-1 проти вимог позивача з огляду на незалучення експерта для встановлення суми матеріального збитку власника автомобіля «Skoda Octavia A 5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є необґрунтованими, з огляду на таке.
Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а відтак, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.
Близька за змістом правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 01.02.2018 у справі № 910/22886/16.
Проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним лише у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003).
Відповідно до пункту 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.
Пунктом 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 № 142/5/2092 передбачено, що строк експлуатації - період часу від дати виготовлення КТЗ до дати його оцінки.
Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію пошкодженого автомобіля «Skoda Octavia A 5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску автомобіля - 2008, а отже на момент ДТП строк його експлуатації не перевищував строку, встановленого у пункті 7.38 Методики, що свідчить про відсутність законодавчо встановленої необхідності залучення експерта для встановлення дійсного розміру завданих збитків.
Також, відповідач-1 зазначив, що страхове відшкодування у загальному розмірі 84 265,13 грн було виплачене позивачем страхувальнику трьома платіжними дорученнями у період з 23.10.2014 по 28.11.2014, тоді як з даним позовом ПрАТ «СК «Українська страхова група» звернулося до суду з позовом лише 02.06.2020, тобто із пропуском встановлених законом строків позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові.
Неодноразово зазначено вище, що дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу відбулася 04.10.2014, в той час як страхове відшкодування у загальному розмірі 84 265,13 грн було виплачене позивачем страхувальнику трьома платіжними дорученнями: №   25911 від 23.10.2014 на суму 74 411,80 грн, № 27493 від 12.11.2014 на суму 2 604,27 грн та № 28973 від 28.11.2014 на суму 7 249,06 грн.
Разом із тим, з вказаним позовом ПрАТ «СК «Українська страхова група» звернулося до місцевого господарського суду лише 02.06.2020, тобто майже через 6 років після настання ДТП та виплати страхувальнику страхового відшкодування.
За змістом статті 256 ЦК України позовну давність визначено, як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
У відповідності до усталеної практики Європейського суду з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія «Юкос" проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Приписами ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до частини 6 цієї статті за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.
Разом з тим, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права (чи про особу, яка його порушила) і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Зміст наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється на спірні правовідносини.
Так, у даному випадку позивач ще у 2014 році довідався про факт настання ДТП (04.10.2014), а також про осіб, які були її учасниками. Крім того, основне зобов`язання позивача щодо сплати на користь страхувальника страхового відшкодування було остаточно виконано ПрАТ «СК «Українська страхова група» 28.11.2014 шляхом сплати залишку суми встановленого розміру страхового відшкодування згідно з платіжним дорученням № 28973 від 28.11.2014 на суму 7 249,06 грн.
Однак, як вже зазначалось вище, з відповідним позовом до місцевого господарського суду в межах даної справи позивач звернувся лише 02.06.2020, тобто майже через 6 років після настання ДТП та повної виплати вищенаведеного страхового відшкодування, а відтак, позивач звернувся до суду з пропуском встановленого закону строку позовної давності.
Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Стосовно визнання поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності, слід зазначити таке.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску позовної давності.
Так, у позовній заяві позивач посилався на те, що про особу, винну в настанні ДТП, останньому стало відомо лише 03.05.2018 року після винесення Деснянським районним судом міста Києва постанови у справі №   754/1010/17, якою винним у вчиненні ДТП було визнано працівника відповідача-1 ОСОБА_1 . Водночас до моменту постановлення цього судового рішення позивач не знав, до якого страховика з п`яти учасників ДТП слід подавати заяву про виплату страхового відшкодування.
Водночас, вказані вище доводи позивача не можуть підтверджувати поважності причин пропуску позовної давності, оскільки з наявних у матеріалах справи адміністративних матеріалів, складених у зв`язку з настанням 04.10.2014 ДТП, зокрема, довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 9446135, письмових пояснень страхувальника про обставини настання події від 08.10.2014 (додатково підтверджується постановою Деснянського районного суду міста Києва від 03.05.2018 у справі №   754/1010/17), вбачається, що автомобілі марок: «Nissan Tiida», реєстраційний номер НОМЕР_4 (під керуванням водія ОСОБА_4 ), «Nissan Murano», реєстраційний номер НОМЕР_5 (під керуванням водія ОСОБА_5 ), «KIA Rio», реєстраційний номер НОМЕР_6 (під керуванням водія ОСОБА_6 ), а також застрахований позивачем автомобіль «Skoda Octavia A 5», реєстраційний номер НОМЕР_1 (під керуванням водія ОСОБА_7 ), під час настання цієї ДТП були припарковані. Будь-яких відомостей про здійснення водіями автомобіля марки «Nissan Tiida», реєстраційний номер НОМЕР_4 , автомобіля марки «Nissan Murano», реєстраційний номер НОМЕР_5 , автомобіля марки «KIA Rio», реєстраційний номер НОМЕР_6 чи автомобіля марки «Skoda Octavia A 5», реєстраційний номер НОМЕР_1 порушень правил дорожнього руху, зокрема, здійснення зупинки чи стоянки в заборонених місцях, матеріали справи не містять, що виключає можливість притягнення таких осіб до адміністративної відповідальності та визнання останніх винуватими у спричиненні наведеної ДТП.
Отже, позивач не був позбавлений права та можливості у встановлений законом строк звернутися з відповідним позовом до власника та страховика автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 та/або власника і страховика автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , які були безпосередніми учасниками дорожньо-транспортної пригоди.
Також, у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі №   126/1439/17 зазначено, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.
У відповідності до постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2018 у справі № 910/20412/16 для здійснення відшкодування шкоди, що була отримана внаслідок використання джерел підвищеної небезпеки, в першу чергу необхідно встановити та підтвердити вину особи, що має відповідати за шкоду, у вчиненні такої дії, відтак цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того, чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.
За таких обставин, відсутність судового рішення, яким встановлено вину та притягнуто особу до адміністративної відповідальності за скоєння дорожньо-транспортної пригоди не може бути єдиною достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогами, пред`явленими до відповідча-1.
В силу положень ч. 6 ст. 75 ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З урахуванням вищевикладеного, зазначені ПрАТ «СК «Українська страхова група» у позовній заяві обставини, не є поважними причинами пропуску позивачем строку позовної давності.
За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.
Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 17.08.2020 у справі № 910/7898/20 та у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарг в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в оскаржуваному рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2020 у справі № 910/7898/20 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а, отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2020 у справі № 910/7898/20 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2020 у справі № 910/7898/20 залишити без змін.
Матеріали справи № 910/7898/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            А.І. Тищенко 

Судді                                                                                Т.І. Разіна

                                                                                І.А. Іоннікова