ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 р.	Справа № 440/5197/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою громадянина Республіки ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2020, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, повний текст складено 18.12.20 року по справі № 440/5197/20
          за позовом         Громадянина Республіки ОСОБА_1  
          до         Державної міграційної служби України      третя особа          Управління державної міграційної служби України в Полтавській області 
          про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Громадянин Республіки ОСОБА_1  звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №203-20 від 09.06.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду 08.12.2020 року у задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Громадянин Республіки ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а  також неправильне та неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду 08.12.2020 року та ухвалити постанову, якою задовольнити  позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивачем до суду першої інстанції та відповідачу було надано всі можливі та необхідні докази, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань в Республіці Кот-д 'Івуар. Вказує, що позивачем до суду першої інстанції надавалась інформація щодо стану дотримання прав людини в Республіці Кот-д 'Івуар, а також докази того, що у випадку повернення до зазначеної країни позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Стверджує, що судом першої інстанції взято до уваги лише доповідь Генерального секретаря Ради Безпеки від 31.03.2016 року, доповідь Генерального секретаря Ради Безпеки ООН від 13.09.2016 року, тобто, висновок суду про те, що ситуація в країні громадської належності ОСОБА_3 характеризується покращенням та стабілізацією як в плані безпеки так і в області прав людини є хибним, оскільки суд аналізував ситуацію по країні походження позивача лише за матеріалами, які були станом на 2016 рік, та не врахував ті аргументи та докази, які надані позивачем щодо актуальної ситуації в Республіці Кот-д`Івуар, яка існує станом на 2020 рік. Зауважує, що навіть якщо позивач прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні постійного проживання, а з інших причин, це не може вливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні суттєво змінилась після його виїзду. Вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не надав належної оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду з країни свого походження. Отже, рішення Державної міграційної служби України №203-20 від 09.06.2020 року, на думку апелянта, є протиправним та підлягає скасуванню. Щодо позовної вимоги про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву про визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Вважає, що з метою відновлення порушеного права позивача та з метою ефективного судового захисту є обрання останнім саме такого способу захисту, як зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки ОСОБА_1 про визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
Державна міграційна служба України подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду 08.12.2020 року без змін. Зазначає, що позивачем (апелянтом) не надано достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не наведено фактів, які б свідчили про переслідування з боку органів Республіки Кот-д`Івуар або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження. Вказує, що під час розгляду заяви апелянта перевірено належним чином всі твердження щодо побоювання повернення до країни походження і не знайдено підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, будь-яких доказів на підтвердження можливої загрози життю ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви названим органом, ані під час розгляду справи, не надано. Стверджує, що позивач перебував на території України на законних підставах до 2018 року, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся лише 13.02.2020 року, тобто із відповідною заявою в установлений Законом термін не звернувся, а більше року перебував на території України нелегально. Вважає, що рішення ДМС України від 09.06.2020 року №203-20 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято в порядку та межах, встановлених законом, відповідно до принципів ст.19 Конституціє України.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Кот-д`Івуар, народився в республіці Кот-д`Івуар, район Кокоді, м. Абіджан, розлучений, неповнолітніх дітей немає, за національністю - івуарінець, за віросповіданням - католик.
13 лютого 2020 року позивач звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №4.
Рішенням управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 09.06.2020 року  №203-20 у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ОСОБА_2 відмолено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем під час прийняття спірного рішення надано оцінку усім доводам позивача, що свідчить про повне з`ясування відповідачем ситуації заявника, а ОСОБА_2 не надано доказів, які б свідчили про переслідування його у Республіці Кот-д`Івуар за активну громадську позицію, опозиційну діяльність, приналежність до політичної партії тощо.           
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI  (далі по тексту - Закон №3671-VI).
Згідно з п.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Частиною 1 ст.5 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.2 ст.5 Закону №3671-VI).
Положеннями ч.5 ст.5 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Згідно з ч.1 ст.7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною 7 ст.7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Відповідно до ч.5 ст.10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з ч.13 ст.10 Закону №3671-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
Колегія суддів зазначає, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої  статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"  або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої  статті 1 Закону №3671-VI.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:
1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;
3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;
4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.п. 45, 66).
Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.
При цьому, колегія суддів зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, для особи, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим.
Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні.
Разом з тим, звертаючись із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен принаймні навести усні твердження, які б свідчили про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань або зазнати неприйнятної шкоди в країні походження, та які б могли бути перевірені працівниками міграційної служби з використанням вищезазначених джерел.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
При цьому, слід зазначити, що згідно з п.4 ч.1 ст.6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Колегія суддів вказує, що правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI.
Зі  змісту наданих до матеріалів справи документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Кот-д`Івуар, народився в республіці Кот-д`Івуар, район Кокоді, м. Абіджан, розлучений, неповнолітніх дітей немає, за національністю - івуарінець, за віросповіданням - католик. В Кот- НОМЕР_1 отримав повну середню освіту. Залишив країну свого походження задля подальшого навчання. З жовтня 2010 року до липня 2011 року навчався на факультеті міжнародної освіти НТУ «Харківський політехнічний університет». З вересня 2011 року до січня 2016 року навчався в Дніпропетровській медичній академії. Був відрахований за порушення умов контракту. З листопада 2017 року до березня 2018 року навчався в Донецькому національному медичному університеті. Був відрахований за порушення умов договору.
У  заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.02.2020, позивач вказує, що є громадянином Кот- НОМЕР_1 , уродженцем західного  регіону, місто Дуекуе. У період з 27 по 29 березня 2011 року, у зв`язку з івуарійською кризою в м. Дуекуе загинуло та зникло безвісти від 152 до 1000 людей. Стверджує, що його повернення додому небезпечно для його життя, оскільки на цей час президентом  Республіки ОСОБА_4 продовжуються  репресії мешканців західного регіону. Посилається на приналежність до опозиційної політичної партії Кот-д`Івуар «Об`єднання нового покоління».
На момент звернення до міграційної служби заявник знаходився в Україні нелегально. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України (проживання без документів на право проживання) було складено протокол про адміністративне правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП України.
Отже, позивач, перебуваючи на території України нелегально, лише 13.02.2020 року звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Таким чином, заявник порушив порядок звернення за захистом в Україні, передбачений частиною 1 статті 5 Закону №3671-VI, згідно з яким, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (редакція від 15.05.2014 року): «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим».
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі               №820/1502/17.
Крім того, позивачем не доведено та  самою перевіркою не встановлено обставин, які б свідчили про переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, а також обставин, які б дали змогу дійти висновку, що позивач змушений прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
За обставинами справи, позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно, що підтверджується матеріалами співбесіди. 
Доводи апеляційної скарги про умови країни походження позивача відхиляються колегією суддів з огляду на таке.
Пункт 42 Керівництва передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Відповідно до абзаців 3-5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" підтвердження    обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи,  яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних  джерел  інформації,  наприклад,  із  резолюцій Ради Безпеки  ООН,  документів  і  повідомлень Міністерства закордонних справ України,  інформації,  зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України,  Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців,  Правил розгляду заяв та оформлення  документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,  втрату  і  позбавлення  статусу біженця  та  додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем  або  особою,  яка  потребує  додаткового  захисту, затверджених наказом  Міністерства  внутрішніх  справ  України від 7 вересня 2011  року  №649,  інших  міжнародних, державних  та  неурядових  організацій,  із  публікацій  у засобах масової інформації. Для повноти  встановлення  обставин  у  таких справах,  як правило,  слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену  на  офіційних  сайтах  Державної   міграційної   служби України,  Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях,  які розповсюджуються  Регіональним представництвом  Управління  Верховного  Комісара  ООН  у  справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.
При розгляді   справ  щодо  статусу  біженця  та  особи,  яка потребує додаткового захисту,  примусового видворення іноземця  чи особи   без  громадянства  з  України  та  спорів,  пов`язаних  із перебуванням  іноземця  та  особи  без  громадянства  в   Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну  походження належить до  загальновідомої  інформації.  
Колегія суддів зазначає, що ситуація у країні походження позивача не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відповідні посилання позивача характеризують загальне положення в країні походження заявника та не містять конкретних відомостей про можливі утиски позивача, зокрема, з боку влади Кот-д`Івуар, а також членів політичної партії Кот-д`Івуар «Об`єднання нового покоління».
Разом з тим, відповідно до пункту 80 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, що розділяються владою, само по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця, і шукач повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.
Враховуючи вищезазначені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані відповідачем факти про країну походження позивача, суд погоджується з доводами відповідача щодо не встановлення фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не можуть користуватися захистом цієї країни або не бажають користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не можуть чи не бажають повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо не дослідження інформації про ситуацію в країні походження позивача, яка є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних реальних побоювань позивача стати жертвою переслідування у разі його повернення до країни громадської належності, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцію    та законами України. 
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Державної міграційної служби України №203-20 від 09.06.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
В даному випадку, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність свого рішення, яке оскаржується.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2020 по справі № 440/5197/20  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		З.Г. Подобайло	
Судді	   	Н.С. Бартош    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  29.06.2021 року