ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

07 червня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 730/702/20
Головуючий у першій інстанції - Ріхтер В. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/742/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді - Бобрової І.О.,
суддів -  Висоцької Н.В.,  Мамонової О.Є.    

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,
відповідач - ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , заявленим в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Борзна,
дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 01.03.2021,
                                               У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звернулась з позовом до ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.», в якому просила стягнути з відповідача на її користь 25038 грн страхового  відшкодування моральної шкоди, 75114 грн страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, 9 000 грн  витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування позову позивачка зазначала, що малолітня ОСОБА_2 була передана в її сім`ю як прийомна дитина відповідно до розпорядження Борзнянської державної адміністрації № 13 від 14.01.2014. Згідно зі свідоцтвом про народження матір`ю ОСОБА_3 була ОСОБА_4 , яка загинула ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Ріпки Чернігівської області внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від отриманих тілесних ушкоджень на місці пригоди. Винуватцем ДТП був водій автомобіля «Daewoo lanos» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 , вина якого встановлена вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13.03.2020, що набрав законної сили 05.06.2020.  
Враховуючи наслідки ДТП, малолітній ОСОБА_2 , що стала круглою сиротою, була спричинена моральна шкода, а також матеріальна шкода, яка спричинена втратою годувальника.
Станом на дату ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 1302849.
Враховуючи наведене, позивачка, як законний представник своєї прийомної дитини ОСОБА_2 , що діє в її інтересах, має право на одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від відповідача.
До звернення з позовом ОСОБА_1 намагалась у досудовому порядку отримати компенсацію за спричинену шкоду. 28.01.2020 у встановленому законом порядку нею було подано до ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» повідомлення про ДТП та відповідні заяви на виплату страхового відшкодування заподіяної шкоди від 23.01.2020, однак, станом на дату звернення до суду, моральна та матеріальна шкода, заподіяна ОСОБА_2 смертю її матері, відповідачем не відшкодована.
Розрахунок належної суми до стягнення позивачкою здійснено на підставі положень ч. ч. 27.2, 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» із врахуванням встановленого на дату ДТП Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» розміру мінімальної заробітної плати - 4173 грн. Відповідно до вказаних вище норм загальний розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат, а матеріальної шкоди - не менше 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законом на день настання страхового випадку.  
Оскільки до числа осіб, яким належить право на отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 входять діти померлої - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , інших осіб немає, то належна до виплати ОСОБА_2 частка становить 1/2 розміру страхового відшкодування і складає 25038 грн моральної шкоди та 75114 грн матеріальної шкоди, заподіяної у зв`язку з втратою годувальника, а всього - 100152 грн.
Враховуючи загальний ліміт суми відшкодування, встановлений полісом страхування в розмірі 200000 грн, позивачка в судовому засіданні уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 100000 грн.     

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 24.02.2021 позов ОСОБА_1 , заявлений в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , задоволено, стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» на користь ОСОБА_1 , страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди в розмірі 25000 грн та страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, у розмірі 75000 грн. 

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі вирішивши питання судових витрат, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи. 
Відповідач не заперечує факт звернення до нього позивачки із заявами про виплату страхового відшкодування, однак звертає увагу суду, що в даному випадку для отримання відшкодування необхідно встановити факт перебування особи на утриманні потерпілого, при цьому повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів окрім допомоги померлого, а при наявності інших джерел слід встановити чи дійсно допомога годувальника була постійним і основним джерелом засобів до існування.
Зазначає, що до заяви про відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, але ні в матеріалах справи, ні в документах, що були подані відповідачу разом із заявами, такої інформації не міститься. Відповідачем не було визнано майнові вимоги позивачки та прийнято рішення про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування у зв`язку з не наданням всіх документів, що дають визначити розмір страхового відшкодування та виплатити його.
Щодо твердження районного суду про те, що позбавлення батьківських прав не звільняє від обов`язку утримання, відповідач погоджується, що такий обов`язок не оскаржується жодним чином, але стверджує, що факт смерті внаслідок ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу в ТДВ «СК Ю.Ес.Ай» не є імперативним обов`язком виплати страхового відшкодування. Чинне законодавство України не передбачає обов`язку страховика щодо відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, оскільки ТДВ «СК Ю.Ес.Ай» не є завдавачем шкоди, не є володільцем джерела підвищеної небезпеки, а є особою, яка з урахуванням статті 999 ЦК України має право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених законом, та виплачувати страхове відшкодування відповідно до вимог спеціального закону, а не лише по факту нанесення шкоди.               
На думку відповідача, сам факт смерті члена сім`ї, який позбавлений батьківських прав, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки не підтверджує наявність права позивачки на отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника. 

У відзиві на апеляційну скаргу ТДВ «СК Ю.Ес.Ай» позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Стефківського В.І. зазначає, що мотиви скарги є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що ухвалене відповідно до вимог чинного законодавства.
Вказує, що пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачена можливість відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого у вигляді одноразової виплати, при цьому загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим за 36 мінімальних заробітних плат, про що зазначено у пункті 27.2 статті 27 цього Закону, де встановлено мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, заподіяну втратою годувальника. 
Умовами, що необхідні для відшкодування такої шкоди, відповідно до статті 1200 ЦК України є перебування на утриманні в загиблого або наявність у особи права на одержання від нього утримання. Водночас, якщо цією особою є дитина померлого, таке право вона має до досягнення повноліття у відповідності до ч.1 статті 180 СК України, і позбавлення особи батьківських прав не звільняє її від обов`язку по утриманню дитини, оскільки звільнення від такого обов`язку можливе лише за рішенням суду (ч. 2 статті 166, ч. 2 статті 188 СК України). Отже, той факт, що малолітня ОСОБА_2 не перебувала на утриманні загиблої матері не позбавляє її права на отримання такого утримання відповідно до норм СК України.
Посилання апелянта на відсутність документів, що підтверджують перебування ОСОБА_2 на утриманні потерпілої та  інформації щодо її доходів позивачка вважає безпідставними, оскільки пункт «е» пункту 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на який посилається відповідач, стосується лише визначених підпунктом 5 абзацу 2 частини 1 статті 1200 ЦК України «інших непрацездатних осіб, які були на утриманні потерпілого», а положення статті 35 цього закону містять загальний перелік документів, що подаються страховику.
Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, позивачка вважає, що твердження апелянта про відсутність у нього обов`язку щодо відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого суперечить нормам статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 1200 ЦК України.  
    
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітня ОСОБА_2 має право на отримання страхового відшкодування внаслідок смерті матері, оскільки позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав не звільняло її від обов`язку утримувати дитину і судом в порядку частини 2 статті 188 СК України вона від такого обов`язку не звільнялась. Приймаючи до уваги, що станом на дату звернення з позовом відповідач не виконав покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки і не виплатив позивачці суму страхового відшкодування моральної шкоди та страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника у гарантованому Законом мінімальному розмірі протягом визначеного строку, то право малолітньої ОСОБА_2 , в інтересах якої діє позивачка, на відшкодування такої шкоди є порушеним, а тому підлягає захисту судом.   

З такими висновками Борзнянського районного суду апеляційний суд погоджується. 

З наявного в матеріалах справи вироку Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13.03.2020 вбачається, що 10.09.2019 о 21:20 в смт Ріпки Чернігівської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 , що допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок якого остання отримала тілесні ушкодження, від яких померла (а.с. 12-15). Смерть ОСОБА_4 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 від 11.10.2019 (а.с. 16).
Вказаним вироком, залишеним в силі  ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 05.06.2020, ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді двох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
Померла ОСОБА_4 була матір`ю двох дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком яких зазначений ОСОБА_7 (а.с. 18-19).   
Відповідно до листа Ріпкинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 44.6-21/3010/15.16 від 19.11.2019, актовий запис про шлюб на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в архіві відділу та у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутній (а.с. 17).
Батьки загиблої ОСОБА_4 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 померли ІНФОРМАЦІЯ_6 та 09.02.2016 відповідно, що підтверджується довідками Даницької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області № 386 від 25.09.2019, № 382 від 20.09.2019 (а.с. 20,21).
За змістом розпорядження Борзнянської РДА Чернігівської області № 13 від 14.01.2014 «Про поповнення прийомної сім`ї ОСОБА_10 » вбачається, що ОСОБА_4 заочним рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02.04.2010 (справа № 2-126/2010) була позбавлена батьківських прав відносно її малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Відомості про батька в свідоцтвах про народження цих дітей зазначені відповідно до частини першої статті 135 СК України. Малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_2 інших братів та сестер не мають, перебувають на обліку дітей, які можуть бути усиновлені. Вказаним розпорядженням 14.01.2014 дітей, позбавлених батьківського піклування ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , влаштовано для виховання та спільного проживання до сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_11 (а.с. 23-24). Таким чином, з 14.01.2014 малолітні діти померлої ОСОБА_4 стали прийомними дітьми подружжя ОСОБА_10 та проживають в їх прийомній сім`ї, що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 283 від 23.09.2019 (а.с. 25).  
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля В1 «Daewoo Lanos» номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_5 на момент скоєння ДТП була застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.». Відповідно до полісу АО 1302849 термін його дії був визначений з 00 год.00 хв. 28.06.2019 до 27.06.2020 включно, тобто станом на час ДТП 10.09.2019 був діючий. Відповідно до пункту 4 вказаного полісу страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, складає 200 тисяч грн. Забезпеченим транспортним засобом в пункті 7 полісу зазначено автомобіль типу В1 «Daewoo Lanos» номерний знак НОМЕР_1 , VIN номер НОМЕР_4 (а.с. 62).
23 січня 2020 року представник ОСОБА_1 по довіреності ОСОБА_12 звернувся до ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, що сталась 10.09.2019 за участю забезпеченого транспортного засобу, та заявами про виплату страхового відшкодування моральної та матеріальної шкоди на користь малолітньої ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю її матері внаслідок цієї ДТП (а.с. 9,10,11).
Факт зазначеного звернення відповідачем не заперечувався. Разом з тим, даних щодо прийнятого страховиком рішення, а також щодо виплати заявленого страхового відшкодування матеріали справи не містять.
Звертаючись з позовом в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ОСОБА_1 стверджувала, що оскільки відповідальність водія за спричинену шкоду була застрахована, вона має всі підстави для відновлення порушеного права шляхом одержання грошової компенсації від відповідача, який у свою чергу ухилився від виконання покладених на нього обов`язків, не відшкодував  ОСОБА_2 моральну та матеріальну шкоду, заподіяну смертю її матері  у встановленому законом порядку, що й стало підставою звернення до суду.  

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Частиною першою статті 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.
За змістом статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина 2 статті 1168 ЦК України).

Розглядаючи аналогічні правовідносини Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 у справі № 336/2892/18 зазначив: «відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
З огляду на вказані положення статті 509 ЦК України та з урахуванням вимог статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним і повним відшкодуванням потерпілому шкоди особою, яка завдала шкоду та зобов`язана її компенсувати. Сторонами деліктного зобов`язання, за загальним правилом, виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник)».

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.
Водночас правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка її завдала, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування  відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов`язковим.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 цього Закону (в редакції, чинній на момент дорожньо-транспортної пригоди) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Аналогічного висновку дотримався і Верховний Суд у постанові від 24.02.2021 у справі № 195/646/19.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи ТДВ «СК Ю.Ес.Ай» про те, що факт смерті потерпілого внаслідок ДТП за участі забезпеченого транспортного засобу не породжує обов`язку виплати страхового відшкодування. Твердження скаржника, що чинне законодавство України не передбачає обов`язку страховика по відшкодуванню шкоди, завданої смертю потерпілого, оскільки страховик не є завдавачем шкоди та не є володільцем джерела підвищеної небезпеки зводяться до власного тлумачення норм права та характеру спірних правовідносин, у зв`язку з чим апеляційним судом не приймаються.

Обґрунтовуючи свою незгоду з рішенням суду, ТДВ «СК Ю.Ес.Ай» в апеляційній скарзі також зазначало, що сам факт смерті члена сім`ї, який позбавлений батьківських прав, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки не підтверджує наявність права у ОСОБА_2 на отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника. Однак, з цим погодитись не можна, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Малолітня ОСОБА_2 є дочкою загиблої ОСОБА_4 , у зв`язку з чим право на одержання утримання від своєї матері їй гарантоване статтею 180 СК України, що встановлює імперативний обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За змістом частини 2 статті 166 СК України позбавлення особи батьківських прав не звільняє її від обов`язку, передбаченого статтею 180 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. 

Даних щодо звільнення судом ОСОБА_4 від такого обов`язку відносно її доньки ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
Як встановлено судом, позбавлена батьківського піклування ОСОБА_2 14.01.2014 влаштована як прийомна дитина на виховання та спільне проживання до прийомної сім`ї ОСОБА_10 . 
Відповідно до статті 256-1 СК України прийомна сім`я - сім`я, яка добровільно взяла на виховання та спільне проживання від одного до чотирьох дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.
Згідно з частиною 1 статті 256-3 СК України прийомні діти - діти-сироти і діти, позбавлені батьківського піклування, влаштовані на виховання та спільне проживання до прийомної сім`ї.
Частиною 4 цієї статті передбачено, що за прийомними дітьми зберігається право на аліменти, пенсію, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, які вони мали до влаштування до прийомної сім`ї. 
З системного аналізу вказаних норм вбачається, що в даному випадку між батьками і прийомними дітьми сімейних правовідносин не виникає, за вихованцями зберігається статус дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, отже влаштування ОСОБА_2 до прийомної сім`ї не позбавляє її права на отримання утримання від своєї матері. 

Таким чином, висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Відповідно до статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування, в якій зазначається: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви (пункт 35.1).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, позивачка з метою отримання страхового відшкодування звернулась до ТДВ «СК Ю.Ес.Ай» з відповідною заявою у встановленому законом порядку. При цьому посилання скаржника про те, що нею не було додано до заяви передбачені підпунктом «е» пункту 35.2 статті 35 вказаного Закону документи, що підтверджують перебування ОСОБА_2 на утриманні загиблої матері та розмір доходів останньої не заслуговують на увагу, з огляду на те, що по-перше, відсутність підтверджених доходів позбавленої батьківських прав загиблої ОСОБА_4 не може обмежувати право її дитини на отримання страхового відшкодування, а обов`язок батьків утримувати дитину встановлений нормами СК України і додатковому доказуванню в даному випадку не підлягає, а по-друге: розмір шкоди, який заявлений позивачкою в межах ліміту відповідальності, є мінімально встановленим.   

На дату ДТП Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» був встановлений розмір мінімальної заробітної плати  - 4173 грн. Оскільки до числа осіб, яким належить право на отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 входять її діти - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в рівних частинах, судом зроблені вірні висновки щодо задоволення вимог позивачки, які були уточнені в судовому засіданні.  

На думку колегії суддів, виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами належних та допустимих доказів, оцінених у їх сукупності, та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та установивши, що малолітня дитина загиблої ОСОБА_4 - ОСОБА_2 має право на отримання страхового відшкодування внаслідок смерті матері, станом на дату звернення з позовом відповідач не виконав покладені на нього законом обов`язки і не виплатив їй страхове відшкодування у гарантованому законом мінімальному розмірі протягом визначеного строку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до незгоди відповідача з рішенням суду, власного тлумачення норм законодавства, обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні. 
Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору. Підстави для скасування рішення відсутні. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, ст. 375, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, 
                                  
                                       П О С Т А Н О В И В:

Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України.
  
Судді Чернігівського апеляційного суду
                                                                                          І.О.Боброва

                                                                                          Н.В. Висоцька

                                                                                          О.Є. Мамонова

                                   Повний текст постанови складений 07.06.2021.