Ухвала
Іменем України
 
14 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/25211/19
провадження № 61-9601ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: визнати об`єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 86,4 кв. м, житловою площею 49,2 кв. м; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 2/3 частки вказаної квартири, а за ОСОБА_2 - на 1/3 частку.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з 19 лютого 2011 року по 20 травня 2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі вони  в інтересах сім`ї придбали квартиру  АДРЕСА_1 загальною площею 86,4 кв. м, житловою площею 49,2 кв. м, яка зареєстрована на ім`я відповідача. З огляду на неможливість добровільного поділу спільно нажитого майна, враховуючи, що на її утриманні перебуває тяжко хвора дитина, на утримання якої не вистачає коштів, необхідно відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири.
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року позов задоволено. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 86,4 кв. м, житловою площею 49,2 кв. м. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки, а за ОСОБА_2 - на 1/3 частку цієї квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що встановлені фактичні обставини справи та правовідносини, які виникли між сторонами, дають підстави для висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для їх задоволення.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Булах М. А. задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частку, а за ОСОБА_2 - на 7/8 часток квартири АДРЕСА_1 загальною площею 86,4 кв. м, житловою площею 49,2 кв. м. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду і частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що місцевий суд не взяв до уваги момент припинення шлюбних відносин між сторонами та не встановив, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення боргу за кредитним договором після припинення шлюбних відносин. Також апеляційний суд вказав про недоведеність позивачем обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України), та, як наслідок, відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя.
 
09 червня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково вказав на неоспорюваність факту припинення шлюбних відносин між сторонами з вересня 2015 року. Рішенням суду про розірвання шлюбу було встановлено лише погіршення відносин між подружжям, тому факт припинення шлюбних відносин підлягав доказуванню. При цьому суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/15-ц щодо преюдиціального значення обставин, встановлених судовим рішенням. Таким чином, фактичною датою припинення шлюбних відносин між сторонами необхідно вважати дату набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, а саме - 31 травня 2016 року . Також апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази щодо захворювання дитини, яка перебуває на її утриманні та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя, не врахувавши при цьому правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 707/1359/16-ц, від 02 березня 2020 року у справі № 448/1722/16-ц, від 04 лютого 2021 року у справі № 353/870/17-ц.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами попередніх інстанцій в цій справі встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася спільна дитина - ОСОБА_3 
 
19 лютого 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві у Книзі реєстрації шлюбів здійснено відповідний актовий запис за № 235.
 
27 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж указаної квартири було здійснено за ціною 2 018 000 грн. Купівля квартири здійснена за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 .
 
Разом з цим 27 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Український будівельно-інвестиційний банк» було укладено кредитний договір № KR/F/03-1-0204, згідно з яким банк надав відповідачу кредит строком на 60 місяців в сумі 2 018 800 грн на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Майновим поручителем виступило Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша Українська газова нафтова компанія».
 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 .
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року у справі № 755/6452/16, яке набрало законної сили 31 травня 2016 року, шлюб між сторонами було розірвано та встановлено, що з вересня 2015 року сторони проживають окремо. Вказані обставини також не заперечувалися сторонами й під час розгляду цієї справи.
 
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що наявні підстави відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири, оскільки на її утриманні перебуває тяжко хвора дитина.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду і частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції застосував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, та в постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16 про те, що згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов`язань за договорами позики.
 
Також судами попередніх інстанцій в цій справі встановлено, що на 20 травня 2016 року ОСОБА_2 сплатив за кредитним договором від 27 грудня 2013 року № KR/F/03-1-0204  основну заборгованість в розмірі 956 756,50 грн та відсотки в сумі 951 787,51 грн.
 
З довідки Публічного акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» від 29 грудня 2017 року № 4235 встановлено, що станом на 20 грудня 2017 року в ОСОБА_2 відсутня заборгованість за кредитом та відсотками.
 
Згідно з довідкою Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» від 12 грудня 2019 року № 1627 станом на 01 вересня 2015 року, тобто до моменту фактичного припинення шлюбних правовідносин між сторонами, за кредитним договором від 27 грудня 2013 року № KR/F/03-1-0204 ОСОБА_2 було сплачено основну заборгованість в розмірі 510 015,50 грн та відсотки в сумі 712 601,23 грн.
 
Врахувавши суми погашення кредитної заборгованості у шлюбі та після фактичного припинення шлюбних відносин, і співставивши їх із загальною вартістю квартири, апеляційний суд дійшов висновку, що у відсотковому співвідношенні частки квартири становлять 74,74 % (оплачена після припинення шлюбу) та 25,26 % (оплачена у шлюбі), що в обрахунку на простий дріб становить 3/4 та 1/4 частки відповідно.
 
3/4 частки квартири було оплачено відповідачем після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем за власні кошти, тому лише 1/4 частка квартири є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу.
 
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з вищевикладеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду України.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18,            від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18, від 11 грудня 2019 року у справі    № 320/4938/15-ц, щодо преюдиціального значення обставин, встановлених судовим рішенням, не заслуговують на увагу, оскільки висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, викладеним у вказаних постановах Верховного Суду. Так, преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиціальною обставиною в цій справі є окреме проживання сторін з вересня 2015 року, про що зазначено в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду. Преюдиціальність вказаної обставини не заперечується заявником. Натомість фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами з вересня 2015 року є оцінкою судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у вказаних заявником постановах Верховного Суду.
 
Аргументи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 707/1359/16-ц, від 02 березня 2020 року у справі № 448/1722/16-ц, від 04 лютого 2021 року у справі № 353/870/17-ц, щодо відступлення від засади рівності часток подружжя також є неспроможними, так як посилання на вказані постанови зводиться до незгоди заявника із встановленими апеляційним судом обставинами справи і оцінкою ним доказів, однак в силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд не може переоцінювати докази.
 
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
 
Апеляційним судом встановлено, що з наявних у матеріалах справи платіжних квитанцій від 08 лютого 2019 року, від 07 березня 2019 року, 16 квітня 2019 року, від 23 квітня 2019 року, від 05 жовтня 2019 року, від 21 листопада 2019 року протягом 2019 року відповідач сплатив позивачу на утримання дитини 183 000 грн.
 
Крім того, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2020 року з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на дитину в розмірі 15 000 грн.
 
Позивач не надала доказів наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів чи недостатності їх розміру на утримання дитини.
 
Встановивши відсутність обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя та обґрунтовано вказав на те, що поділу між сторонами в рівних частках підлягає 1/4 частка спірної квартири, яка належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя.
 
Зазначений висновок апеляційного суду узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 707/1359/16-ц, від 02 березня 2020 року у справі № 448/1722/16-ц, від 04 лютого 2021 року у справі № 353/870/17-ц, на які посилається заявник.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
З огляду на необґрунтованість доводів касаційної скарги щодо застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі посилання заявника на недослідження судами зібраних у справі доказів.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко