УХВАЛА

11 травня 2021 року 
м. Київ

Справа №  913/567/19 (913/298/17) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковський О. В. - головуючий, Білоус В. В., Погребняк В. Я., 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства "Енергоринок"
на постанову  Східного апеляційного господарського суду від 23.12.2020 
та рішення Господарського суду Луганської області від 13.10.2020
у справі № 913/567/19 (913/298/17)
за позовом Державного підприємства "Енергоринок"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання"
про стягнення 73 549 грн 30 коп.
в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання"

В С Т А Н О В И В:
1.           04.04.2017 Державне підприємство "Енергоринок" (далі - ДП "Енергоринок", позивач) звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" (далі - ТОВ "ЛЕО", відповідач) про стягнення штрафу у розмірі 73549,30 грн.
2.          Позов мотивований тим, що відповідачем не дотримано строк подекадних розрахунків відповідно до підпунктів 3.6.1, 3.6.2 укладеного між сторонами договору № 3969/02 від 28.03.2007. 
3.          Існування прострочення оплати відповідачем електричної енергії за договором №3969/02 від 28.03.2007 підтверджується постановою Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 913/273/17 за позовом ДП "Енергоринок" до ТОВ "ЛЕО" про стягнення заборгованості за договором №3969/02 від 28.03.2007 за жовтень-грудень 2016 року, в якій встановлено, що за спожиту в жовтні 2016 року електричну енергію відповідач повністю розрахувався лише в січні 2017 року, за спожиту в листопаді 2016 року  в березні 2017 року.
4.           Ухвалою Господарського суду Луганської області від 04.04.2017 порушено провадження у справі № 913/298/17.
5.          Ухвалою Господарського суду Луганської області від 25.05.2017, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 04.07.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 24.10.2017, зупинено провадження у справі № 913/298/17 до набрання законної сили рішенням Господарського суду Луганської області у справі №913/273/17.
6.          Ухвалою Господарського суду Луганської області від 04.03.2020 поновлено провадження у справі та передано її за підсудністю до Господарського суду Луганської області для розгляду в межах справи №913/567/19 про банкрутство ТОВ "ЛЕО".
7.          Рішенням Господарського суду Луганської області від 13.10.2020 у справі №913/567/19 (913/298/17), яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 23.12.2020, в задоволенні позову ДП "Енергоринок" відмовлено повністю. 
8.          Судові рішення мотивовані тим, що на спірні правовідносини, пов`язані із стягненням штрафу, поширюється мораторій, встановлений частиною другою статті 2 Закону України від 13.01.2015 №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси". Оскільки позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, нарахування штрафу за несвоєчасне здійснення розрахунків під час дії мораторію є безпідставним.
9.           12.01.2021 ДП "Енергоринок" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.12.2020 та рішення Господарського суду Луганської області від 13.10.2020, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
10.          Ухвалою Верховного Суду від 18.02.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП "Енергоринок" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.12.2020 та рішення Господарського суду Луганської області від 13.10.2020 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
11.          Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
- якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
- якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
- якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
- якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
12.          Дослідивши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.
13.          В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. При цьому, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України"). 
14.          У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
15.          Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем особливостей щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.
16.          Позивач, мотивуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, з посиланням на положення пункту 1 частини другої статті 287   ГПК України, зазначив наступне:
- вирішуючи спір у справі, суди першої та апеляційної інстанцій керувались висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.08.2019 у справі №913/273/17, але при цьому не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №905/420/17 та постановах Вищого господарського суду України від 06.12.2017 у справі №905/453/17, від 04.12.2017 у справі №905/3380/16, від 28.11.2017 у справі №905/3376/16 та від 10.08.2016 у справі №913/282/16, що призвело до неправильного застосування судами норм матеріального права, а саме частини другої статті 2 Закону України від 13.01.2015 №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", а також пункту 3 частини першої статті 611, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218, частини четвертої статті 219 Господарського кодексу України;
- до спірних правовідносин, які виникли у вересні-грудні 2016 року, суди застосували положення Закону України від 13.01.2015 №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", яким встановлено мораторій щодо нарахування пені та інших штрафних санкцій до 31.12.2015;
- скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної  правозастосовчої  практики, а саме визначення прав оптового постачальника електроенергії на стягнення штрафних санкцій за порушення умов договору з енергопостачальника. 
17.           Отже мотиви для касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень зводяться до неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду та Вищого господарського суду України з питання застосування у подібних правовідносинах положень частини другої статті 2 Закону України від 13.01.2015 №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", щодо розповсюдження дії мораторію на нарахування штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.
18.          Розглядаючи цю справу, суди попередніх інстанцій встановили наступні обставини:
- 28.03.2007 між ДП "Енергоринок" та ТОВ "ЛЕО" укладено договір №3969/02 (далі - Договір), за умовами п.2.1 якого позивач зобов`язався продавати, а відповідач купувати електроенергію та здійснювати її оплату відповідно до умов договору.
- відповідно до п.п.4.1, 4.1.1 Договору відповідач надає позивачу повідомлення про замовлене добове (по годинах) та місячне (по годинах) споживання електроенергії, повідомлення на замовлений місячний обсяг купівлі електроенергії з ОРЕ, по всіх постачальниках електроенергії на території ліцензованої діяльності відповідача. Відповідач зобов`язаний повідомляти про розміри оплати по декадах або етапах;
- в п.п.6.2, 6.3,  6.3.1, 6.3.2 Договору передбачено, що перерахування коштів відповідача за куплену у позивача електричну енергію здійснюється кожного банківського дня розрахункового місяця з урахуванням умов п. 6.3. договору і зараховується сторонами як оплата за електричну енергію, куплену відповідачем у позивача у цьому місяці з урахуванням пунктів 6.4, 6.5 Договору та окремих рішень КМУ. Крім того, 11-го, 21-го та останнього числа розрахункового місяця позивач перевіряє суму, що надійшла на його поточний рахунок із спеціальним режимом використання, як оплата відповідачем електричної енергії, купленої за першу, другу, та третю декаду місяця відповідно. В разі, якщо сума оплати, здійсненої відповідачем за відповідну декаду, менша за визначену відповідно до пункту 6.3 суму оплати з врахуванням переплати за попередню декаду розрахункового місяця, позивач надсилає відповідачу факсимільним зв`язком попередження про неповну декадну оплату електроенергії, купленої у позивача. Відповідач зобов`язується здійснити перерахування недостатньої суми з поточного рахунку відповідача на поточний рахунок із спеціальним режимом використання позивача впродовж двох банківських днів після закінчення відповідної декади вказавши при цьому в призначенні платежу декаду, за яку здійснюється доплата;
- у випадку нездійснення відповідачем доплати згідно п.6.3.1 цього Договору, позивач через 3 банківських дні після закінчення відповідної декади має право виставити відповідачу вимогу про сплату штрафу у розмірі 0,03% від недоплаченої суми. Штраф повинен бути сплачений у термін не більший від 3-х банківських днів з моменту отримання відповідачем письмового повідомлення від позивача. Зазначений пункт договору застосовується тільки у випадку, якщо відповідач порушив терміни подекадної оплати більше 3-х разів за останні 365 днів, що передують даті останнього порушення відповідачем умов п.6.3.1 Договору;
- остаточний розрахунок за куплену відповідачем в позивача електроенергію в розрахунковому місяці здійснюється відповідачем до 14-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим, з поточних або інших (крім поточного із спеціальним режимом використання) рахунків відповідача, у цьому випадку відповідач зобов`язаний обов`язково вказати призначення платежу (п.6.4 Договору);
- 23.01.2009 між сторонами підписано додаткову угоду №5289/01, згідно з якою Договір доповнено підпунктом 4.15.1, а 31.12.2014 додаткову угоду №11057/03, якою додана поштова адреса відповідача;
- позивачем надані звіти про надходження коштів від відповідача подекадно та помісячно з 01.09.2016 по 31.12.2016 та довідки про стан виконання відповідачем умов пункту 6.3 Договору щодо подекадної оплати купованої енергії за той же період. Згідно із зазначеними доказами відповідачем за період 01.09.2016 - 31.12.2016 порушені строки подекадної оплати купованої електроенергії; 
- позивачем направлялись на адресу відповідача відповідні листи-попередження про необхідність погашення заборгованості, що утворилося внаслідок неповних подекадних розрахунків за куповану електроенергію;
- позивач надав довідку про подекадні розрахунки за замовлену відповідачем електроенергію за останні 365 днів, що передують 01.09.2016, що підтверджує порушення відповідачем умов п.3.6.1 Договору;
- позивачем на адресу відповідача були направлені претензії з вимогою оплатити штрафи за порушення строку подекадної оплати, а саме: 1, 2 декада вересня 2016 року - 3445,87 грн; 1, 2, 3 декада жовтня 2016 року - 20463,92 грн; 1, 2, 3 декада листопада 2016 року - 28131,41 грн; 1, 2, 3 декада грудня 2016 року - 21508,10 грн. Загальна сума штрафу - 73549,30 грн. Претензії позивача залишені відповідачем без задоволення.
19.          Відповідно до статей 525, 526, 530, 610 Цивільного кодексу України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання).
20.          Зі змісту статей 611, 612 названого Кодексу слідує, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
21.          Спір у цій справі виник внаслідок порушення відповідачем умов укладеного з позивачем договору № 3969/02 від 28.03.2007 в частині дотримання зобов`язань зі  своєчасної подекадної оплати придбаної електричної енергії, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача штрафу, нарахованого за період 01.09.2016 по 31.12.2016 згідно з п.6.3.2 договору в розмірі 0,03% від несплаченої суми за прострочення подекадної оплати за придбану електричну енергію, що складає 73549,30 грн. 
22.          Водночас 07.02.2015 набрав чинності Закон України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" від 13.01.2015 №85-VIII, в статті 1 якого зазначено про те, що метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція.
23.          Відповідно до частини другої статті 2 названого Закону встановлено мораторій на час проведення антитерористичної операції на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами-виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.
24.          Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно зі Статутом та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основним видом діяльності ДП "Енергоринок" є торгівля електроенергією, відтак ДП "Енергоринок" є енергопостачальною компанією в розумінні статті 2 Закону України від 13.01.2015 №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси".
25.          Згідно зі Статутом та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основним видом діяльності ТОВ "ЛЕО" є передача електроенергії; розподілення електроенергії, торгівля електроенергією, тобто відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг та здійснює свою господарську діяльність на території Луганської області, що входить до "Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція", затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р.
26.          Аналогічні висновки щодо статусу ДП "Енергоринок" та ТОВ "ЛЕО" наведені у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №913/273/17, сторонами в якій виступали згадані юридичні особи, а предметом спору були вимоги ДП "Енергоринок" про стягнення з ТОВ "ЛЕО" заборгованості за поставлену електричну енергію з урахування інфляційних втрат, 3% річних та штрафних санкцій за договором від 28.03.2007 №3969/02, тобто за тим самим договором, вимога про стягнення штрафу за яким розглядається у справі №913/567/19 (913/298/17).
27.          Відтак, встановивши, що позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що на спірні правовідносини сторін поширюється дія мораторію, встановленого частиною другою статті 2 Закону України від 13.01.2015 №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси".
28.          Доводи скаржника про те, що вищезгаданим Законом встановлено мораторій щодо нарахування пені та інших штрафних санкцій до 31.12.2015, а відтак положення цього Закону не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, які виникли у вересні-грудні 2016 року, відхиляються судом касаційної інстанції з огляду на наступне.
29.          Указом Президента України N116/2018 від 30.04.2018 введено в дію рішення Ради національної безпеки та оборони України від 30.04.2018 "Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях" (документи для службового користування).
30.          Законом України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" визначено тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України (стаття 1 Закону). Також, відповідно до підпункту 8 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, внесено зміни до таких законодавчих актів - статтю 3 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" доповнено абзацом десятим такого змісту: "антитерористична операція може здійснюватися одночасно із відсіччю збройної агресії в порядку статті 51 Статуту Організації Об`єднаних Націй та/або в умовах запровадження воєнного чи надзвичайного стану відповідно до Конституції України та законодавства України".
31.          Наведене дозволяє зробити висновок про те, що антитерористична операція та всі нормативні акти, які визначали гарантії прав громадян на території її проведення в Україні, не припинилася, вона здійснюється одночасно із відсіччю збройної агресії Російської Федерації в окремих районах Донецької та Луганської областей, а мораторій, встановлений частиною другою статті 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" щодо нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами-виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції, продовжує діяти (відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі N905/21/19).
32.          Дійшовши вказаного висновку, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що положення частини другої статті 2 Закону України від 13.01.2015 №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" не підлягали застосуванню до спірних правовідносин сторін у цій справі.
33.          Доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Вищого господарського суду України від 06.12.2017 у справі №905/453/17, від 04.12.2017 у справі №905/3380/16, від 28.11.2017 у справі №905/3376/16 та від 10.08.2016 у справі №913/282/16, відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду. Постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні частини четвертої статті 236 ГПК України, а відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а не Вищого господарського суду України.
34.          Аргумент касаційної скарги про неврахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №905/420/17, відхиляється колегією суддів з огляду на неподібність правовідносин у названій справі та справі №913/567/19 (913/298/17).
35.          У визначенні подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
36.          Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначив, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 
37.          Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 №910/24257/16). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі №923/682/16.
38.          При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. 
39.          Суд звертається до правової позиції, щодо послідовно та неодноразово викладалась Великою Палатою Верховного Суду в питанні визначення подібності правовідносин у судових рішеннях: пункт 60 постанови від 23.06.2020 у справі №   696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), пункт 6.30 постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, постанова від 16.01.2019 у справі №   757/31606/15-ц, постанова від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, пункт 5.5 від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови від 16.05.2018 у справі №   910/5394/15-г.
40.          У з`ясуванні питання щодо подібності правовідносин у справах №905/420/17 та №913/567/19 (913/298/17), суд касаційної інстанції враховує наступне.
У справі №905/420/17 розглядалися позовні вимоги ДП "Енергоринок" про стягнення з ПрАТ "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №4260/02 від 25.09.2007 в частині своєчасної оплати вартості поставленої електроенергії, у загальному розмірі 970 863 140,18 грн (в тому числі основний борг, пеня, штраф, інфляційні втрати та 3% річних). 
41.          Рішенням  Господарського суду Донецької області від 10.05.2017 у справі  №905/420/17 позов задоволено частково. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що положення Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" №85-VІІІ від 13.01.2015, яким накладено мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій за несвоєчасне здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку сплатити позивачу суми призначених пені та штрафу.
42.          Донецький апеляційний господарський суд постановою від 13.12.2017 скасував вищезгадане рішення місцевого господарського суду у справі №905/420/17 в частині задоволення позовних вимог про стягнення штрафу та пені, зазначивши про те, що на правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, поширюється дія мораторію, встановленого статтею 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій. При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що статутом відповідача, поряд з основними видами діяльності, які зареєстровано в ЄДР, передбачено надання послуг енергопостачання, що не було прийнято до уваги судом першої інстанції, а також прийнято до уваги обставини подання відповідачем звітності до НКРЕ за спеціальною Формою №4-НКРЕ, затвердженою Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг 04.10.2012 №1257 (в редакції Постанови НКРЕ №1873 від 25.06.2015), з якої вбачається, що відповідачем надавалися послуги з постачання електричної енергії населенню.
43.          Верховний Суд у постанові від 29.05.2018 дійшов висновку про скасування постанови Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2017 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу та пені із залишенням в силі у відповідній частині рішення Господарського суду Донецької області від 10.05.2017 у справі № 905/420/17 з огляду на те, що відповідачем не надано суду доказів отримання ліцензії на право здійснення господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, а надані ним копії звітів за формою № 4 - НКРЕКП не засвідчено належним чином та відсутні докази їх подання НКРЕ. З огляду на прийняття до уваги зазначених доказів, які є неналежними за своєю правовою природою, Верховний Суд вважає висновки апеляційного суду необґрунтованими, а висновки суду першої інстанції такими, що прийняті з правильним застосуванням норм процесуального права на предмет оцінки наданих відповідачем доказів згідно із статтею 4-3 ГПК України (в редакції, що діяла на час прийняття рішення судом першої інстанції). Верховний Суд зазначив про відсутність в матеріалах справи договорів, які б укладались між відповідачем, як виконавцем послуг із постачання електричної енергії, та споживачами таких послуг, які проживають на території, що підпадає під регулювання Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, у зв`язку з чим визнав необґрунтованим застосування мораторію на нарахування пені та інших штрафних санкцій щодо відповідача, як підприємства, що є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг та надає їх в районі проведення антитерористичної операції згідно з частиною 2 статті 2 вищезгаданого Закону. 
44.          Відтак, підставою для висновку про необґрунтоване застосування до правовідносин сторін у справі № 905/420/17 мораторію щодо нарахування штрафних санкцій слугувала відсутність належних і допустимих доказів щодо здійснення відповідачем господарської діяльності з постачання електричної енергії на території, що підпадає під регулювання Закону України № 85-VІІІ від 13.01.2015.
45.          Натомість у справі №913/567/19 (913/298/17) суди встановили і скаржник не спростував, що позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг та здійснює свою господарську діяльність на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція. Тобто у справах №905/420/17 та №913/567/19 (913/298/17) судами встановлені різні фактичні обставини.
46.          У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справі № 905/420/17, на яку посилається позивач на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень, є подібними.
47.          Крім того, обставини щодо статусу ДП "Енергоринок" та ТОВ "ЛЕО", а також поширення на правовідносини сторін, пов`язані з нарахуванням і сплатою штрафу, дії мораторію згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", встановлені у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №913/273/17, сторонами в якій є ті ж самі особи, що й у справі №913/567/19 (913/298/17), а тому відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України згадані обставини не підлягають повторному доказуванню у справі №913/567/19 (913/298/17).
48.          В касаційній скарзі позивач зазначив про наявність підстав для передачі справи № 913/567/19 (913/298/17) на розгляд палати, об`єднаної палати Верховного Суду відповідно до статті 302 ГПК України з підстав необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, разом з цим відповідне обґрунтування для такого відступу та безпосередньо саме клопотання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати Верховного Суду касаційна скарга не містить. 
49.          До того ж, скаржником не зазначалася така підстава касаційного оскарження прийнятих у цій справі судових рішень, як необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України). 
50.          Суд касаційної інстанції не розглядає зазначені скаржником як підстави для касаційного оскарження та скасування судових рішень у цій справі, з посиланням на положення підпунктів "а", "б, "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, аргументи щодо порушеного в скарзі  питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, аргументи щодо значного суспільного інтересу справи та її виняткового значення для скаржників, оскільки вказані аргументи, за приписами частини третьої статті 287 ГПК України, стосуються підстав та процесуальної можливості для касаційного оскарження судових рішень (з відкриттям касаційного провадження для здійснення їх касаційного перегляду) у певній категорії справ. Це питання Суд вирішив згідно з ухвалою від 18.02.2021, відкривши касаційне провадження за скаргою позивача на ухвалені у цій справі судові рішення.
51.          Суд також зазначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не означає їх незаконність, як і не може вказувати на незаконність рішень їх негативні наслідки для скаржника, оскільки настання цих наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї із сторін є звичайним, передбаченим господарським процесом, наслідком. Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати Суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами першої і апеляційної інстанцій, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законне рішення суду лише через незгоду з ним скаржника з підстав суб`єктивного тлумачення його як незаконного.
52.          Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
53.          Зазначені норми процесуального права спрямовані на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
54.          З огляду на викладене, враховуючи, що визначена позивачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК   України, не знайшла свого підтвердження, суд касаційної інстанції доходить висновку про наявність підстав для закриття провадження за поданою ДП "Енергоринок" касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.12.2020 та рішення Господарського суду Луганської області від 13.10.2020 у цій справі.
Керуючись статтями 233, 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

УХВАЛИВ :
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Енергоринок" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.12.2020 та рішення Господарського суду Луганської області від 13.10.2020 у справі   №913/567/19 (913/298/17).
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                      О. В. Васьковський
Судді                                                                                В. В. Білоус
                                                                                В. Я. Погребняк