Постанова
Іменем України
 
13 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 756/15753/17
провадження № 61-780св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),
треті особи:  Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 червня 2019 року у складі судді Диби О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Ящук Т. І.,
 
у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору про розірвання договору іпотеки та застосування наслідків недійсності правочину.
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору про розірвання договору іпотеки та застосування наслідків недійсності правочину.
 
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 08 лютого 2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11296069000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 400 000,00 дол. США, що на день укладення договору становило 2 020 000,00 грн, з кінцевим терміном кредитування до 08 лютого 2027 року, а позичальник зобов`язався прийняти, використати та повернути кредит.
 
На виконання зобов`язань за кредитним договором в той же день були укладені договір іпотеки № 76774 щодо передачі в іпотеку банку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та договір поруки між банком та ОСОБА_3 , відповідно до якого поручитель зобов`язався відповідати перед банком за виконання зобов`язань ОСОБА_1 
 
08 грудня 2011 між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого банк відступив ПАТ «Дельта Банк» право вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту від 08 лютого 2008 року № 11296069000, а також його забезпеченням.
 
06 лютого 2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено договір відступлення права вимоги, за яким до ТОВ «Вердикт Фінанс» перейшло право вимоги належного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту від 08 лютого 2008 року № 11296069000 на загальну суму 7 304 285,47 грн.
 
09 лютого 2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір про дострокове розірвання договору поруки від 08 лютого 2008 року № 1680500, а 24 лютого 2015 року був укладений договір про розірвання договору іпотеки, згідно якого припиняється іпотека та заборона відчуження предмета іпотеки - трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .
 
24 вересня 2015 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації/ліквідації ПАТ «Дельта Банк» виявлено та віднесено до категорії нікчемних договір про відступлення права вимоги від 06 лютого 2015 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Фінанс», повідомлення про нікчемність правочину направлено сторонам.
 
Рішенням Господарського суду м. Києва від 07 червня 2017 року у справі № 910/5681/17, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24 липня 2017 року, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 06 лютого 2015 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Фінанс».
 
Позивач зазначає, що станом на сьогоднішній день ПАТ «Дельта Банк» повернув собі право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.
 
Окрім цього, з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно убачається, що 24 лютого 2015 року між відповідачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_2 було укладено договір дарування спірної квартири за умовами якого, право власності на неї перейшло до останньої. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д. В.
 
Посилаючись, що укладений договір про розірвання договору іпотеки суперечить нормам чинного законодавства, а також на те, що він укладений за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_4 та за відсутності волевиявлення банку на вчинення вказаного правочину, позивач просив суд визнати недійсним укладений 24 лютого 2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 договір про розірвання договору іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д. В. 08 лютого 2008 року за реєстровим № 225, визнати ПАТ «Дельта Банк» попереднім іпотекодержателем з 08 грудня 2011 року за іпотечним договором № 76774, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д. В. 08 лютого 2008 року за реєстровим № 225, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: запис про припинення іпотеки, що внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д. В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про припинення іпотеки від 24 лютого 2015 року № 19584974 та запис про припинення обтяження, що внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д. В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про припинення обтяження від 24 лютого 2015 року № 19584974.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року, позов задоволено частково. 
 
Визнано ПАТ «Дельта Банк» попереднім іпотекодержателем з 08 грудня 2011 року за іпотечним договором, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_1 . 
 
Скасовано записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: запис про припинення іпотеки та запис про припинення обтяження.
 
У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 3 200,00 грн судового збору.
 
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що позивачем доведені підстави для визнання вказаного договору про розірвання договору іпотеки нікчемним в силу вимог закону, що є підставою для застосування наслідків нікчемності правочину та визнання за позивачем прав іпотекодержателя.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасувати, постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити у скасованій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Оболонського районного суду м. Києва.
 
11 березня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визнали встановленими обставини, які недоведені, рішення ґрунтуються на неналежних та допустимих доказах, неповно з`ясовані обставини, які мають значення для справи.
 
У касаційній скарзі зазначається, що позивач не надав належного доказу, такого як звіт та висновки ревізійної комісії ПАТ «Дельта Банк» про результати перевірки фінансово-господарської діяльності, фінансової звітності банку за підсумками 2013 року. Рішення ради директорів, викладене у формі протоколу від 29 січня 2015 року № 4/42-2, відповідало діючому на той час законодавству, було погоджене куратором, призначеним НБУ. Крім того, зобов`язання ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту від 08 лютого 2008 року є виконаним у повному обсязі.
 
Доводи інших учасників справи
 
У березні 2020 року ПАТ «Дельта Банк» надіслало відзив на касаційну скаргу у якому просить залишити рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
У березні 2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надіслав пояснення на касаційну скаргу у якому зазначає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що 08 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11296069000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 400 000,00 дол. США, що на день укладення договору становило 2 020 000,00 грн, з кінцевим терміном кредитування до 08 лютого 2027 року, а позичальник зобов`язався прийняти, використати та повернути кредит. За користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,90% річних. Цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: купівля трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 22 - 25).
 
У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 08 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 76774, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д. В. за реєстровим № 225, за умовами якого в іпотеку банку передана  квартира АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 33 - 34).
 
Зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором забезпечувалось також  договором поруки від 08 лютого 2008 року № 1680500, укладеним між банком та ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 36).
 
Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. за реєстровим № 2949, права вимоги АКІБ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 08 лютого 2008 року № 11296069000 відступлені на користь ПАТ «Дельта Банк» (т. 1 а. с. 48 - 51).
 
Постановою Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних» строком до 180 днів запроваджено для банку обмеження діяльності - не вивільняти отриманого банком забезпечення за кредитними операціями до часу повного погашення позичальниками заборгованості, а в разі потреби - приймати додаткове забезпечення (т. 1 а. с. 90).
 
03 листопада 2014 року головою Ради директорів ПАТ «Дельта Банк» Поповою О. Ю. видано наказ № 2650 «Щодо стабілізації діяльності Банку», у якому вказано не вивільняти отриманого банком забезпечення за кредитними операціями до часу повного погашення позичальниками заборгованості, а в разі потреби приймати додаткове забезпечення (т. 1 а. с. 91).
 
Незважаючи на вказане обмеження, 29 січня 2015 року відбулося засідання кредитного комітету ПАТ «Дельта Банк», у тому числі за участю голови Ради директорів Попової О. Ю., на якому розглянуто питання щодо змін умов кредитування ОСОБА_1 за кредитним договором від 08 лютого 2008 року № 11296069000. Вирішено за умови внесення на власний транзитний рахунок позичальника процентів за кредитним договором у сумі не менше ніж 1 667,00 дол. США погодити відступлення права вимоги (без відступлення права вимоги на забезпечення) ТОВ «Вердикт Фінанс» або іншій факторинговій компанії, погодженій з банком, за ціною відступлення 1 000,00 грн, а також підготувати договір про розірвання договору іпотеки від 08 лютого 2008 року № 76774 та договір про розірвання договору поруки від 08 лютого 2008 року № 1680500  (т. 1 а. с. 79).
 
06 лютого 2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» був укладений договір відступлення права вимоги, за яким до ТОВ «Вердикт Фінанс» перейшло право вимоги належного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту від 08 лютого 2008 року № 11296069000  на загальну суму 7 304 285,47 грн (т. 1 а. с. 39, 40).
 
09 лютого 2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про розірвання договору поруки від 08 лютого 2008 року № 1680500, а 24 лютого 2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про розірвання договору іпотеки № 76774, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д. В. та зареєстровано в реєстрі за № 166 (т. 1 а. с. 35, 38).
 
З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно убачається, що 24 лютого 2015 року між відповідачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_2 було укладено договір дарування спірної квартири. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д. В. (т. 1 а. с. 136).
 
Постановою Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних (т. 1 а. с. 92).
 
Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року у ПАТ «Дельта Банк»  запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (т. 1 а. с. 95).
 
На виконання постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» відкликано банківську ліцензію ПАТ «Дельта Банк» та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк».
 
Рішенням комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями від 04 серпня 2017 року, призначеної наказом від 11 березня 2015 року № 67, затверджено результати перевірки, якою виявлено наступні правочини (договори), що є нікчемними згідно статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»: договір про відступлення права вимоги від 06 лютого 2015 року, укладений з ТОВ «Вердикт Фінанс»; договір від 24 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д. В. за реєстровим № 166, про розірвання договору іпотеки № 76774 від 08 лютого 2008 року, укладеного з ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 97, 98).
 
04 серпня 2017 року повідомлення про нікчемність правочинів направлені на адресу ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 99).
 
Рішенням Господарського суду м. Києва від 07 червня 2017 року у справі № 910/5681/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24 липня 2017 року, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 06 лютого 2015 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» (т. 1 а. с. 41 - 47).

 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» строком на три місяці з 03 березня 2015 року по 02 червня 2015 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» призначено Кадирова В. В. (т. 1 а. с. 95).
 
02 жовтня 2015 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 181 про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк», призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано усі повноваження ліквідатора ПАТ «Дельта Банк» Кадирову В. В. (т. 1 а. с. 96).
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд зобов`язаний забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Так, Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.
 
Згідно із частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.
 
Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення, визначаються нормативно-правовими актами Фонду.
 
Уповноваженою особою Фонду було виявлено та віднесено до категорії нікчемних на підставі вказаних норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір відступлення прав вимоги від 06 лютого 2015 року, укладений між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ПАТ «Дельта Банк», про що направлено повідомлення сторонам.
 
Рішенням Господарського суду м. Києва від 07 червня 2017 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24 липня 2017 року, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 06 лютого 2015 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» (т. 1 а. с. 41 - 47).
 
Відповідно до протоколу від 04 серпня 2017 року № 66/1 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом від 11 березня 2015 року № 67, було встановлено з посиланням на пункти 1, 2 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» нікчемність договору від 24 лютого 2015 року № 166, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк», про розірвання договору іпотеки № 76774 від 08 лютого 2008 року (т. 1 а. с. 97, 98).
 
Отже, договір про розірвання договору іпотеки є нікчемним із відповідними для його сторін наслідками, передбаченими статтями 215, 216 ЦК України.
За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано застосував наслідки недійсності нікчемного правочину.
 
Про ефективність захисту прав кредитора у подібний спосіб Велика Палата Верховного Суду зробила висновок у пункті 85 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
 
Безпідставними є посилання заявника про те, що суди не з`ясували усі обставини по справі та не дали оцінку тому факту, що ОСОБА_1 виконала в повному обсязі свої зобов`язання та сплатила всю суму заборгованості на користь ОСОБА_6 , оскільки нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).
 
Суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли до висновку, що не може бути підставою відмови у задоволенні позовних вимог посилання на відсутність у позивача оригіналів письмових доказів, оскільки ця обставина - факт передачі ТОВ «Вердикт Фінанс» оригіналів документів ОСОБА_6 була встановлена в рішенні Господарського суду м. Києва від 07 червня 2017 року у справі № 910/5681/17.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	    В. С. Висоцька	
 	    І. В. Литвиненко