П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3110/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Стас Л.В..
суддів: Турецької І.О., Шевчук О.А.,
за участю секретаря – Худика С.А.
за участю представника позивача – Луньової В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, - 

ВСТАНОВИВ:

      У квітні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач ) звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Відповідач, МЮ України), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати протиправним та скасувати рішення МЮ України, оформлене листом від 06 березня 2020 року № 11298/1167-26-20/10.2.3, щодо затвердження результатів спеціальної перевірки, за яким ОСОБА_1  вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку у Державному реєстрі прав.
       В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що не погоджується з оскарженим рішенням та вважає його прийнятим не на підставі, не у межах повноважень і не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, не обґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
      Рішенням  Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року – позов задоволено. 
      Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства юстиції України, яке оформлене листом №11298/1167-26-20/10.2.3 від 06.03.2020, за яким ОСОБА_1 вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку у Державному реєстрі прав.
    Стягнуто на користь   ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ 00015622) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
     Стягнуто на користь ОСОБА_1  за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ 00015622), витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.
В апеляційній скарзі, Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 11 серпня 2020 року – скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що на час розгляду запиту Староказацької сільської ради, а саме: на січень 2020 року, був чинний Порядок № 1125, відповідно до якого спеціальна перевірка діяльності державного реєстратора охоплює період обіймання посади державного реєстратора або здійснення виконання функції державного реєстратора не більше двох місяців. Тобто, мається на увазі здійснення перевірки дій державного реєстратора у минулому часі для повної та об`єктивної перевірки та надання оцінки законності діям державного реєстратора. Апелянт звернув особливу увагу суду на те, що Позивач не правильно трактує визначення предмету оскарження, оскільки лист Відповідача № 11298/1167-26-20/10.2.3. від 06.03.2020р. має назву «Відповідь на запит», а не «Лист-рішення», який не є актом індивідуальної дії в розумінні ст. 19 КАС України, що свідчить про невірно обраний Позивачем спосіб судового захисту щодо оскарження цього листа.

У відзиві на апеляційну скаргу, Позивач послався на доводи, ідентичні тим, що викладені в позовній заяві та узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції.

     Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
    
     Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 виконувала функції та завдання державного  реєстратора при Староказацькій сільській раді Білгород-Дністровського району Одеської  області, на підставі контракту від 19 листопада 2019 року.

     14.01.2020 року Староказацькою сільською радою Білгород-Дністровського району  Одеської області був направлений запит до Міністерства юстиції України щодо проведення  спеціальної перевірки її діяльності, як державного реєстратора в Державному реєстрі речових прав. 

     17.01.2020 року запит надійшов на адресу міністерства та був зареєстрований за №1167-26-20. 

     Листом-рішенням Міністерства юстиції України № 11298/1167-26-20/19.2.3.від 06.03.2020 року Староказацьку сільську раду Білгород-Дністровського району  Одеської області  було повідомлено, що в ході проведення вибіркової перевірки  реєстраційних дій у Державному реєстрі, враховуючи наявність обставин, що викликають  сумнів у неупередженості, об`єктивності та належній готовності до виконання функції  державного реєстратора, з огляду на серйозний характер порушень у сфері державної  реєстрації,   ОСОБА_1 вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку у Державному реєстрі прав.

     Вважаючи таке рішення (оформлене листом № 11298/1167-26-20/10.2.3. від 06.03.2020) протиправним та таким, що суперечить вимогам діючого законодавства, Позивач звернулася до суду з цим позовом. 
    
     Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що Постановою Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року № 1125 були затверджені зміни до Постанови Кабінети Міністрів України від № 990 та викладено у новій редакції Порядок здійснення Міністерством юстиції контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державне ї реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - Порядок № 990, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої встановлено процедуру спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора. Враховуючи ту обставину, що проведення спеціальної перевірки застосовується до осіб, що вже мають статус державного реєстратора, предметом перевірки є дотримання законності під час здійснення повноважень державного реєстратора, а можливим результатом, з урахуванням укладеного між державним реєстратором та суб`єктом реєстрації, контракту (трудового договору) - фактичне звільнення із відповідної посади та позбавлення відповідного доступу до такої професії, суд першої інстанції дійшов висновку, що процедура проведення такої перевірки є видом дисциплінарного провадження.
       Водночас, суд першої інстанції звернув увагу на те, що відповідно до спірного рішення в ході проведення спеціальної перевірки за період з 01 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року в діях позивачки встановлено низку порушень законодавства. При цьому, на момент здійснення реєстраційних дій, за заявами № 35862039, 36410556, Постанова Кабінету Міністрів України №1125 не була прийнята, а інститут спеціальних перевірок державних реєстраторів не був впроваджений. У цьому контексті, суд першої інстанції, урахувавши правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 19 червня 2018 року у справі №826/12868/17, від 07 серпня 2019 року у справі №820/2306/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 826/7866/17, дійшов висновку, що положення пункту 8 Порядку № 990 не можуть застосовуватися до дій (правовідносин), що здійснені до набрання ними чинності, адже закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
        Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення встановленої процедури проведення спеціальної перевірки, яке виявилося у прийнятті відповідачем спірного рішення з порушенням строків проведення спеціальної перевірки, оскільки запит відповідний Староказацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області був зареєстрований 17 січня 2020 року, а спірне рішення було прийнято 06 березня 2020 року, тобто поза межами строку у 25 календарних днів, встановленого у пункті 8 Порядку № 990.
       Також, суд першої інстанції указав, що відповідачем не встановлено об`єктивної сторони дисциплінарного проступку, оскільки в обґрунтування спірного рішення відповідач посилався на порушення позивачкою вимог статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) та пункту 58 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), однак не зазначив у чому саме полягає порушення закону.
       Суд першої інстанцій також установив, що під час проведення спеціальної перевірки у позивачки не відбиралися відповідні пояснення, не враховані обставини щодо успішного проходження позивачкою тестування на знання вимог законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також результатів камеральної перевірки, проведеної відносно позивачки як державного реєстратора наприкінці 2019 року, та відсутність інших порушень законодавства.
        У підсумку, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне рішення прийнято відповідачем без урахування принципу пропорційності, є невмотивованим, необґрунтованим та, відповідно, протиправним.

       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
      Відповідно до  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.

     Згідно з п. 7 ч. 1  ст. 7 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", до повноважень Міністерства юстиції України належить розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та прийняття обов`язкових до виконання рішення, передбачених цим Законом.

      Пунктом 1 частини першої  статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»  встановлено, що державним реєстратором, зокрема, є громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав.

    Відповідно до положень ч. 1, 2, 9  ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

     Міністерство юстиції України розглядає скарги, зокрема, на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір).

     При цьому, порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України, визначається Кабінетом Міністрів України.

     Статтею 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачається здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав з боку Міністерства юстиції України.

     Процедура здійснення Міністерством юстиції України спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах визначена Порядком здійснення Міністерством юстиції контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної  реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 № 990.

    4 грудня 2019 року Постановою Кабінету Міністрів України № 1125 були затверджені зміни до постанови Кабінети Міністрів України № 990, яка набрала чинності 31.12.2019 р.  
     
      Відповідно до абз. 1 п. 4 Порядку № 1125,  контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації, зокрема щодо відповідності державних реєстраторів кваліфікаційним вимогам, визначеним законодавством, здійснюється шляхом розгляду скарг відповідно до  Закону України  “Про звернення громадян”, звернень інших осіб відповідно до закону, депутатських звернень, аналізу інформації, опублікованої в засобах масової інформації чи оприлюдненої в Інтернеті, перевірки відомостей, отриманих Мін`юстом під час реалізації повноважень у сфері державної реєстрації, моніторингу реєстраційних дій в реєстрах, а також шляхом проведення спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах.
      Відповідно до п. 6 Порядку №1125, моніторинг реєстраційних дій в реєстрах як комплекс організаційно-технічних заходів, що за допомогою програмних засобів ведення реєстрів забезпечує проведення посадовими особами Мін`юсту аналітичного дослідження реєстраційних дій за певний проміжок часу (тиждень, місяць або квартал) за принципом зростання (без перевірки попередніх періодів), здійснюється за такими критеріями:

1) скасування записів у реєстрах;
2) проведення реєстраційних дій з порушенням строків, визначених законами;
3) проведення державної реєстрації припинення обтяжень права власності та інших речових прав, похідних від права власності, на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва (крім випадку проведення такої реєстраційної дії державними та приватними виконавцями);
4) проведення державним реєстратором реєстраційних дій протягом одного року з дня призначення на відповідну посаду суб`єктом державної реєстрації, з дня призначення на посаду державного нотаріуса чи з дня реєстрації приватної нотаріальної діяльності, а також протягом шести місяців з дня відновлення доступу державного реєстратора до реєстрів.

     Згідно з п. 8 Порядку № 1125, спеціальна перевірка діяльності державного реєстратора в реєстрах проводиться у строк, що не перевищує 25 календарних днів з дати надходження до Мін`юсту від суб`єкта державної реєстрації, на посаду державного реєстратора або на виконання функцій державного реєстратора в якому претендує особа, відповідного запиту. 

      Таким чином, враховуючи ту обставину, що проведення спеціальної перевірки застосовується до осіб, що вже мають статус державного реєстратора, предметом перевірки є дотримання законності під час здійснення повноважень державного реєстратора, а можливим результатом, з врахуванням укладеного між державним реєстратором та суб`єктом реєстрації, контракту (трудового договору) - фактичне звільнення із відповідної посади та позбавлення відповідного доступу до такої професії. Процедура проведення такої перевірки є видом дисциплінарного провадження.
     
      З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що в ході проведення спеціальної перевірки, фактично встановлюється склад дисциплінарного проступку, а саме: суб`єкт - державний реєстратор; об`єкт - правовідносини в сфері здійснення дій щодо державної реєстрації; об`єктивна сторона - одноразове грубе або неодноразове порушення законів під час проведення реєстраційних дій в реєстрах; суб`єктивна сторона - умисел чи необережність.

    З оскаржуваного рішення вбачається, що в ході проведення спеціальної перевірки за період з 01.09.2019 року по 31.10.2019 року, в діях Позивачки встановлено низку порушень законодавства.

    При цьому, суд слушно наголосив, на момент здійснення реєстраційних дій, вчинених Позивачем за заявами № 35862039, 36410556, Постанова Кабінету Міністрів України № 1125 не була прийнята, а інститут спеціальних перевірок державних реєстраторів не був впроваджений.

    Згідно з рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої  статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99  за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій  статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

     Принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

     За загальним правилом, норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події або факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

     Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 826/12868/17, від 07 серпня 2019 року у справі № 820/2306/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 826/7866/17. 

   З огляду на наведене, колегія суддів  вважає, що моніторинг реєстраційних дій позивача шляхом проведення спеціальної перевірки державного реєстратора, вчинений за період з 01.09.2019 р. по 31.10.2019 р., результати якого слугували підставою для винесення спірного рішення МЮ України, здійснено за межами вимог Порядку здійснення контролю у сфері державної реєстрації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1125, та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року № 1952-IV, а відтак, враховуючи положення частини другої статті 6, частини другої статті 19, статті 58 Конституції України, оскаржуваний наказ є протиправним.

      Слід зазначити, що під час розгляду судом першої інстанції справи,   Позивачем надавались на спростування доводів Міністерства юстиції України копії документів з приводу  відсутності порушень порядку державної реєстрації прав державним реєстратором, які зазначені у рішення Відповідача від 06 березня 2020 року № 11298/1167-26-20/10.2.3, однак колегія суддів у спірних правовідносинах, які склались у цій справі, констатує відсутність необхідності встановлювати факт правомірності чи протиправності вчинених позивачем реєстраційних дій. При цьому, колегія суддів зазначає про невиключення, що відповідні реєстраційні дії можуть бути предметом судового розгляду в інших процесах за зверненнями суб`єктів, чиї права, на їх думку, порушені діями позивача. 

   Стосовно доводів апелянта що оскаржуваний лист відповідача від 06 березня 2020 року № 11298/1167-26-20/10.2.3, щодо затвердження результатів спеціальної перевірки, за своєю правовою природою не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта перевірки та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні статті 19 КАС України, колегія суддів, з урахуванням позиції Верховного Суду у постанові від 27 квітня 2021 року по даній справі,  зазначає про таке. 

    Гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

     Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

     Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

    Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна із сторін здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна із сторін є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

     Відповідно до приписів частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

    Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

    При цьому, у контексті положень КАС України, правовий акт індивідуальної дії необхідно розуміти як акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

    Тобто, обов`язковою ознакою правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.

     Відповідно до положень частин першої, четвертої статті 37-1 Закону №1952-IV контроль у сфері державної реєстрації прав здійснюється МЮ України, у тому числі шляхом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав.

     Порядок здійснення контролю, проведення камеральних перевірок, під час здійснення контролю та проведення перевірок, критерії, за якими здійснюється моніторинг, критерії, за якими визначається ступінь відповідальності за відповідні порушення, допущені в сфері державної реєстрації, визначаються Кабінетом Міністрів України.

     Отже, указаною правовою нормою МЮ України наділено владною управлінською функцією щодо здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, а також визначення ступеню відповідальності за відповідні порушення, допущені в сфері державної реєстрації.

     Як було зазначено вище, спеціальна перевірка діяльності державних реєстраторів у реєстрах проводиться МЮ України у відповідності до Порядку здійснення Міністерством юстиції контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 № 990 (у редакції,чинній на момент виникнення спірних правовідносин. 
     
     Наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2015 року № 2790/5, зареєстрованим у МЮ України 31 травня 2015 року за № 1667/28112, затверджено Кваліфікаційні вимоги до державного реєстратора (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Кваліфікаційні вимоги).

     Відповідно до Кваліфікаційних вимог для державних реєстраторів, крім вимог, передбачених Законами України «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про державну службу» та іншими законами України, встановлюються такі вимоги:
- стаж роботи у сфері права не менше трьох років або на посаді державного реєстратора чи на іншій посаді, що передбачає виконання функцій державного реєстратора, не менше одного року;
- успішне проходження спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань в порядку здійснення контролю, визначеному Кабінетом Міністрів України (для осіб, які до призначення на посаду державного реєстратора перебували на посаді державного реєстратора в іншого суб`єкта державної реєстрації).
     
      Спеціальна перевірка діяльності державного реєстратора в реєстрах проводиться шляхом перевірки реєстраційних дій такого реєстратора в реєстрах із застосуванням вибіркового підходу та охоплює період обіймання посади державного реєстратора або виконання функцій державного реєстратора не більше двох місяців.

    Інформація про результати спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах надсилається МЮ України до суб`єкта державної реєстрації, який надіслав відповідний запит.

    Особа, у діях якої за результатами спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах виявлено одноразове грубе або неодноразове порушення законів під час проведення реєстраційних дій в реєстрах, вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку та не може бути призначена на посаду державного реєстратора або виконувати функції державного реєстратора.

     Аналіз наведених положень Порядку № 990 свідчить, що інформація про результати спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах є рішенням (висновком), сформованим МЮ України як суб`єктом владних повноважень внаслідок реалізації своєї компетенції (завдань і функцій контролю у сфері державної реєстрації прав  відповідно до законодавства), яке містить чіткі, конкретні і зрозумілі приписи як на адресу суб`єкта державної реєстрації, на посаду державного реєстратора у якому претендує особа, або виконання нею функцій державного реєстратора, так і на адресу особи, компетенція якої оцінювалася.

     Відтак, ураховуючи те, що суб`єкти владних повноважень можуть приймати управлінські рішення двох видів: нормативно-правові та акти індивідуальної дії, які рівною мірою можуть бути предметом адміністративного судового розгляду, то таке обов`язкове до виконання рішення компетентного органу як інформація про результати спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах підпадає під ознаки другої з двох вказаних категорій рішень.

      Згідно з абзацом другим пункту 4 Порядку забезпечення доступу осіб, уповноважених на здійснення реєстраційних дій, до Єдиних та Державних реєстрів, створення та забезпечення функціонування яких належить до компетенції Міністерства юстиції України, затвердженого наказом МЮ Українивід 15 грудня 2015 року № 2586/5, зареєстрованим у МЮ України 15 грудня 2015 року за № 1568/28013 (у редакції наказу МЮ України від 03 лютого 2020 року № 340/5) доступ до реєстрів надається користувачу виключно за умови відсутності щодо такого користувача діючих рішень про тимчасове блокування чи анулювання доступу до реєстрів, а також у випадках, передбачених законодавством,  за умови успішного проходження ним спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах  чи успішного проходження тестування на знання законодавства у сферах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та/або державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань.

     Резюмуючи наведене, колегія суддів зауважує, що успішне проходження спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора є кваліфікаційною вимогою до державного реєстратора, з якою пов`язана можливість зайняття посади державного реєстратора або перебування на цій посаді.

     Таким чином, з огляду на з`ясовану в ході здійсненого законодавчого аналізу правову природу інформації про результати спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах, можна констатувати, що вона безумовно породжує правові наслідки для підконтрольного суб`єкта (претендента на посаду державного ресторатора/державного реєстратора) - визнання таким, що пройшов або не пройшов спеціальну перевірку, що, водночас, перебуває у нерозривному причинно-наслідковому зв`язку із можливістю його призначення на посаду державного реєстратора або виконання функцій державного реєстратора, тобто пов`язано з правом бути прийнятим та проходити публічну службу. Відтак, інформація про результати спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах наділена рисами правового акту індивідуальної дії (з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документу, в якому вона міститься) та може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства.

      У підтвердження такого висновку колегія суддів уважає за можливе звернути увагу на ту обставину, що Постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2021 року № 34 було внесено ряд змін до Порядку № 990, зокрема доповнено новим пунктом 34, яким визначено порядок забезпечення МЮ України повторного проведення спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах у разі скасування судом рішення Мін`юсту за результатами проведення такої перевірки.

     У цій справі судом першої інстанції встановлено, що МЮ України на запит Староказацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, при якій ОСОБА_1 на підставі контракту виконувала функції та завдання державного реєстратора, проведено спеціальну перевірку діяльності останньої як державного реєстратора в Державному реєстрі речових прав. Рішенням МЮ України, оформленим листом від 06 березня 2020 року №11298/1167-26-20/10.2.3., ОСОБА_1 визнано такою, що не пройшла спеціальну перевірку у Державному реєстрі прав.

      У контексті наведеного, колегія суддів наголошує, що юридичним наслідком винесення відповідачем спірного рішення, оформленого листом від 06 березня 2020 року №11298/1167-26-20/10.2.3, є неможливість ОСОБА_1 виконувати функції державного реєстратора, тобто проходити публічну службу на відповідній посаді.

     З огляду на наведене, колегія суддів зауважує, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод задекларовано право на ефективний засіб юридичного захисту, а саме передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

     У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) ЄСПЛ зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

        Отже, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

      Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011, серед іншого, відзначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

     Рішення прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

     Отже, спір, що виник у цій справі між Позивачем та МЮ України, яке у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, про визнання протиправним та скасування рішення, оформленого листом від 06 березня 2020 року №11298/1167-26-20/10.2.3, як акта індивідуальної дії, є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

     Таким чином, ураховуючи суть та суб`єктний склад спірних правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що вказаний спір належить до юрисдикції адміністративних судів. 
     Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наданим сторонами в судовому засіданні.  Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
     Згідно зі  ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
      У відповідності до ст.ст.315,  316 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
       Керуючись ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328  КАС України, суд – 
                                                      
                                                            ПОСТАНОВИВ:

      Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України – залишити без задоволення. 

      Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення – залишити без змін. 

      Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

                                                                     Дата складення повного судового рішення 17 червня 2021р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Турецька І.О.    Шевчук О.А.