П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/1191/21	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Кравця О.О.,
                                – Зуєвої Л.Є.,

за участю: секретар судового засідання: Уштаніт Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року, прийняте у складі суду судді Харченко Ю.В. в місті Одеса по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Щеглової Євгенії Віталіївни - головного державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області  та Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними, визнання незаконною та скасування постанови, стягнення моральної та матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом, в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 33-40),  просив суд:
- визнати дії ОСОБА_2 - головного державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області щодо здійснення виконавчого провадження з дотриманням передбачених Законом України «Про виконавче провадження» засад, незаконними, та такими що суперечать Закону;
- визнати незаконною та скасувати Постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №62399512 від 18.09.2020р.; 
- стягнути моральну і матеріальну шкоду у розмірі 1500000 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними, визнання незаконною та скасування постанови, стягнення моральної та матеріальної шкоди відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій не погоджується із рішенням суду першої інстанції, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення  та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції було допущено порушення вимог процесуального права, зокрема не зважаючи на заявлені позивачем внаслідок незадовільного стану здоров`я, поважного віку та суворих карантинних заходів клопотання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, судом першої інстанції було незаконно відмовлено у задоволенні зазначених клопотань. Апелянт зазначає, що на підставі того, що в його адміністративному позові заявлена майнова вимога, яка полягає у відшкодуванні йому внаслідок бездіяльності відповідача моральної і матеріальної шкоди у розмірі 1500000 гривень, який перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому згідно п.2 ч.4 ст 257 КАС України дана справа має розглядатися за правилами загального позовного провадження, проте у задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального провадження судом першої інстанції незаконно відмовлено. Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції було розглянуто справу із порушенням строку, встановленого ч.4.ст.287 КАС України.
Апелянт вказує, що згідно виконавчого листа № 420/3778/19 судове рішення набрало законної сили 14 травня 2020 р., дії відповідача, які полягали у припиненні нарахування йому субсидії, судовим рішенням визнані протиправними. Судовим рішенням, яке набрало законної сили 14 травня 2020 р. відповідача зобов`язано скасувати рішення про припинення нарахування позивачу житлової субсидії та водночас судовим рішенням зобов`язано поновити призначення йому житлової субсидії. Апелянт звертає увагу суду, що внаслідок протиправних дій боржника призначення йому субсидій незаконно припинено з 01.05 2019 року,  тобто внаслідок дій боржника, які судом визнані незаконними виник значний борг. Водночас, апелянт вказує, що якби боржник, на час набрання судовим рішенням законної сили, виконав рішення суду, то отримані у якості субсидії кошти апелянт почав би поступово спрямовувати на розрахунок боргу перед тепло постачальником, проте боржник замість того, щоб виконати рішення суду на час набрання законної сили, нарахував йому кошти начебто у якості субсидії за п`ять літніх місяців, а саме з травня 2019 р. по вересень 2019 р. включно тобто без субсидії на опалення, яка складає левову частку , а надалі, тобто з жовтня 2019 р. по даний час знову незаконно припинив нарахування субсидії, таким чином, заднім числом, злочинно позбавив субсидії, всупереч рішенню суду.
Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому  задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2020 року у справі                           № 420/3778/19, яке набуло законної сили згідно Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2020 року, позов ОСОБА_1 до директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Подільської міської ради Одеської області Кушнір Н.В., Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Подільської міської ради про визнання неправомірними дій щодо припинення нарахування житлової субсидії, зобов`язання скасувати рішення про припинення нарахування житлової субсидії, зобов`язання прийняти рішення про поновлення призначення житлової субсидії, стягнення моральної і матеріальної шкоди   був задоволений частково : визнане протиправним та скасоване рішення Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Подільської міської ради про припинення нарахування та виплати субсидії ОСОБА_1 з 01.05.2019р.,  Департамент соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Подільської міської ради зобов`язаний розглянути питання про поновлення призначення житлової субсидії ОСОБА_1 та прийняти відповідне рішення. В решті позовних вимог було відмовлено.
27 травня 2020 року Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 420/3778/19 щодо зобов`язання Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Подільської міської ради розглянути питання про поновлення призначення житлової субсидії ОСОБА_1 та прийняти відповідне рішення.
22.06.2020 року відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) отримано заяву ОСОБА_1 про примусове виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2020 року у справі № 420/3778/19.
23.06.2020 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відповідно до ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27, 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
18.09.2020 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 статі 39 Закону України «Про виконавче провадження», копії якої надіслано сторонам виконавчого провадження та до суду.
Вважаючи   вказану постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)   від 18.09.2020 року протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №62399512 від 18.09.2020р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), винесено правомірно, та з дотриманням вимог чинного законодавства, а саме пункту 9 статі 39 Закону України «Про виконавче провадження». Суд також дійшов висновку, що оскільки судом не встановлено протиправності дій з боку суб`єкта владних повноважень, як і протиправності оскаржуваної   постанови про закінчення виконавчого провадження, законодавчо передбачені   підстави для відшкодування позивачеві моральної шкоди відсутні.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення спірної постанови, далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 5 Закону № 1404-VIII    передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим    Законом    випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються    Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
За змістом частини 1    статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим    Законом    заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини 2    статті 18 Закону № 1404-VIII    виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення врегульовано розділом  VIII Закону України «Про виконавче провадження» , який регулює  виконання рішень  немайнового  характеру.
Відповідно до    статті 63 Закону № 1404-VIII  за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою    статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
Пунктом 9 частини 1        статті 39 Закону № 1404-VIII    встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Отже, постанова про закінчення виконавчого провадження приймається за умови повного та безумовного виконання виконавчого документа.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 40 Закону №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не  стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.
Частинами 3, 4 Закону України, від 02.06.2016, № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"( надалі - Закон  №1403-VIII), завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.
Відповідно до ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд  при вирішенні справи керується принципом верховенства права,  відповідно до якого зокрема людина,  її права  та  свободи визнаються    найвищими   цінностями   та   визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип  з  урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Європейська Конвенція про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція)  , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1  ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд» (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти  Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені  ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).
Ефективний  захист  сторони у справі,  а  отже  і  відновлення  справедливості,  передбачає зобов`язання  адміністративних  органів виконувати  рішення  (Hornsby v.  Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).    
Хоча,  за  деяких  обставин  виконання  рішення  може  бути  відкладено,  відкладання  рішення  не  повинно  порушувати  право  сторони  на  виконання  рішення (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37).
У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не  частковим  (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin  Popescu  проти Франції), §§ 68-76),  і рішення  не  може  не  виконуватись,  бути  позбавлено  юридичної  сили,  або незаконно  відкладено  (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права(ч.1-2 ст.308 КАС України , в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Апеляційний суд, враховуючи принципи верховенства права, належного врядування, практику ЄСПЛ , як джерело права, приходить до висновку щодо наявності і підстав для часткового задоволення позову, та вважає помилковим протилежний висновок суду 1-ої інстанції, так як боржником не вчинено усіх вказаних у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2020 року у справі                          № 420/3778/19 суду дій, а державним виконавцем не доведено наявності підстав визначених п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" для закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом  від 27 травня 2020 року № 420/3778/19 щодо прийняття Департаментом соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Подільської міської ради відповідного рішення внаслідок розгляду питання про поновлення призначення житлової субсидії ОСОБА_1 .
Так, 27 травня 2020 року Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 420/3778/19 щодо зобов`язання Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Подільської міської ради розглянути питання про поновлення призначення житлової субсидії ОСОБА_1 та прийняти відповідне рішення.
Проте, як вбачається з листа Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я  Подільської міської ради від 23.07.2020 року №2337, боржником було проведено лише нарахування та виплату субсидії ОСОБА_1 в сумі 1582,20 грн за період з 01.05.2019 року по 30.09.2020 року включно. При цьому, рішення про поновлення призначення житлової субсидії боржником не приймалося (а/с 127).
Крім того, як вбачається з матеріалів  справи  відповідачем  постанова про відкриття  виконавчого провадження  була відкрита 23.06.2020 року ,  у якій боржнику було надано 10  робочих днів на  добровільне виконання рішення суду .
В порушення вимог  ст.63 № 1404-VIII відповідачем не були вчинені передбачені цією статтею дії, а саме виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою    статті 26 цього Закону, не перевірив виконання рішення боржником. 
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець повинен був  винести  постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
Натомість , державний виконавець  одночасно з відкриттям виконавчого провадження, не дочекавшись  спливу терміну на добровільне виконання рішення суду , в  той же день  23.06.2020р.   прийняв  дві постанови про  стягнення виконавчого збору  у розмірі 18892 грн. та  стягнення витрат виконавчого провадження  у розмірі 269 грн., при тому що у постанові  про закриття виконавчого провадження зазначено , що згідно з ч.9 ст.27 ЗУ «Про виконавче провадження» судовий збір не стягується.
В рішенні  суду, на підставі якого  було видано виконавчий лист №420/3778/19 від 27.05.2020 р. чітко та зрозуміло визначено конкретний порядок  вчинення дій,    а саме зобов`язання  відповідача розглянути  питання про поновлення / призначення субсидії та прийняти з цього приводу  відповідне рішення.
Проте, з  матеріалів справи встановлено, що боржником таких дій виконано не було, рішення щодо питання  про поновлення субсидії не приймалось, а відповідач  лише на підставі  листа  відділу примусового виконання рішення  управління забезпечення  примусового  виконання  ( арк.спр.127) та  розрахунків та призначення  субсидії з травня по  вересень на неопалювальний період ,  виніс 18.09.2020  постанову про  закриття виконавчого провадження  у зв?язку з тим , що боржником  вимоги виконавчого документа виконані у повному обсязі до винесення постанови про відкриття  виконавчого провадження.
В матеріалах справи   відповідачем, як суб?єктом владних повноважень, не надано доказів, що рішення суду було виконано у спосіб, визначений судом.
Відповідно до п.п. 61-67  постанови КМУ від 21 жовтня 1995 р. № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» передбачено  прийняття   структурним  підрозділом з питань соціального захисту населення рішення про відмову в призначенні житлової субсидії рішення , рішення про призначення субсидії, при цьому структурний підрозділ з питань соціального захисту населення інформує заявника про прийняте рішення в паперовому вигляді з врученням відповідного повідомлення під особистий підпис із зазначенням підстав для подання таких документів на розгляд комісії і порядку оскарження відповідного рішення.
Заявник має право оскаржити до комісії або до суду рішення структурного підрозділу з питань соціального захисту населення щодо розміру призначеної субсидії або про відмову в призначенні житлової субсидії, а також рішення щодо подання документів на розгляд комісії.
Таким чином структурний підрозділу з питань соціального захисту населення  , який приймає рішення про призначенні або припинення  чи відмову в призначенні житлової субсидії реалізує свої повноваження шляхом прийняття відповідного рішення.
            З огляду на викладене судова колегія дійшла висновку, що оскільки   надані  державному виконавцю  Департаментом  соціальної політики лист     №2337     від 23.07.2020 р. та розрахунки субсидії  за травень-вересень 2019 року не свідчать про розгляд питання  про поновлення  призначення субсидії ОСОБА_1 шляхом прийняття  відповідного рішення з визначенням мотиві, підстав та  обґрунтування  терміну з якого така субсидія поновлюється  та до якого моменту, дії    головного державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Щеглової Євгенії Віталіївни щодо винесення постанови  про закриття виконавчого провадження є  протиправними.
Крім того , дії відповідача  щодо здійснення виконавчого провадження  не відповідають  вимогам Закону України «Про виконавче провадження» , оскільки після спливу терміну на добровільне виконання рішення суду, який був встановлений постановою про відкриття  виконавчого  від 23.06.2020 року  у 10 робочих днів, державним виконавцем  в порушення вимог ст. ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець повинен був  винести  постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
Відповідач цих вимог закону не виконав, не вчинив  дій , спрямованих на  примусове виконання  рішення суду та не перевіривши належність способу виконання рішення суду, передчасно   виніс постанову про закриття виконавчого провадження.  
Отже, враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить  до   висновку про те, що державним виконавцем, в даному випадку, було порушено вимоги ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» щодо верховенства права, обов`язковості виконання рішень,  законності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, та відповідно, не використано в повній мірі прав щодо вчинення виконавчих дій по примусовому виконанню рішення суду та не виконано обов`язків, передбачених ст.ст.13,18 Закону №1404-VІІІ, щодо не використання права та обов`язку щодо з`ясування належного виконання боржником рішення суду, не перевірки порядку його виконання, що в свою чергу, виключає здійснення виконавцем виконавчих дій неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2020 року у справі № 420/3778/19 не було виконано боржником у повному обсязі.
Стосовно вимог позивача (апелянта) щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, яка, в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкт такої відповідальності.
Аналогічна правова позиція ,зазначена у Постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі № 336/3072/17-ц,
Зі змісту ст. 56 Конституції України, випливає, що основною умовою такого розгляду є те, що моральна шкода повинна бути заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин.
Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправною бездіяльності відповідача стосується виключно меж застосування законодавства про виконавче провадження, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджено належними та допустимими доказами.
Аналогічна правова позиція, зазначена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі №816/1321/16.
В обґрунтування спричиненої моральної шкоди ОСОБА_1 надав до суду виписку з медичної карти від 13.11.2020 року із зазначенням загального стану здоров`я та лікувальних і трудових рекомендацій (а/с 9, 196). 
Проте у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б пов`язували стан здоров`я позивача з діями або рішенням виконавця. 
Доказів на підтвердження будь-яких матеріальних збитків за наслідком протиправних дій та рішення виконавця позивачем також не надано.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди, у зв`язку з неправомірними діями та/або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача - не підтверджені достовірними, достатніми, належними та допустимими доказами .
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції доходить до висновку , що неправильне застосування  судом 1-ої інстанції норм матеріального права та  порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи призвели до  неправильного вирішення справи , та про  наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги , скасування   рішення суду 1-ої інстанції та ухвалення нового судового рішення – про  часткове задоволення позову.
Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст.6 Європейської Конвенції про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7,  242, 292, 308,311,315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року – задовольнити частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року – скасувати.
Ухвалити  по справі нове судове рішення:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати дії Щеглової Євгенії Віталіївни - головного державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області щодо здійснення виконавчого провадження з дотриманням передбачених Законом України «Про виконавче провадження» засад – протиправними .
Визнати незаконною та скасувати Постанову головного державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Щеглової Євгенії Віталіївни  ВП № 62399512 від 18.09.2020 р.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     О. О. Кравець 

Суддя:                                                                                     Л. Є. Зуєва