П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/10776/20	
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.
          
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Крусяна А.В., 
                                                    Яковлєва О.В.                          
          розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ТУ ДСА України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати судді Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020р. по 28 серпня 2020р. із застуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320грн. відповідно до ч.3 ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними ЗУ №553-ІХ від 13 квітня 2020р.;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди судді Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_1 відповідно до положень ч.2, 3 ст.135 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, з урахуванням регіонального коефіцієнту, надбавки за вислугу років, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, починаючи з 18 квітня 2020р. по 28 серпня 2020р. без урахування обмежень, встановлених ст.26 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з урахуванням вже виплачених сум.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з квітня 2020р. по серпень 2020р., йому нараховано та виплачено суддівську винагороду із застосуванням обмежень встановлених ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р.
Такі дії суб`єкта владних повноважень, на думку позивача, порушують його право на отримання суддівської винагороди у розмірі визначеному спеціальним  ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», згідно якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Посилаючись на зазначене просив позов задовольнити.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021р. адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо нарахування та виплати судді Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020р. по 27 серпня 2020р. із застуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320грн. відповідно до ч.3 ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-ІХ від 13 квітня 2020р..
Зобов`язано ТУ ДСА України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди судді Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_1 відповідно до положень ч.2, 3 ст.135 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, з урахуванням регіонального коефіцієнту, надбавки за вислугу років, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, починаючи з 18 квітня 2020р. по 28 серпня 2020р. без урахування обмежень, встановлених ст.26 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з урахуванням вже виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі ТУ ДСА України в Одеській області просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеження її розміру, відповідач діяв з порушенням вимог      ст.130 Конституції України     та      ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, а відтак порушене право позивача належить поновленню шляхом зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу на підставі  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»    за період з 18 квітня 2020р. по 28 серпень 2020р..
Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що Указом Президента України від 16 квітня 2010р. №544/2010 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Овідіопольського районного суду Одеської області.
З довідки ТУ ДСА України в Одеській області про нараховану та виплачувану суддівську винагороду за період з 1.04.2020р. по 30.09.2020р. судді Овідіопольського районного суду Одеської області Бичковського Є.Л. №5-3161/20 від 4.11.2020р. вбачається, що в період з 18 квітня 2020р. до 27 серпня 2020р. суддівська винагорода виплачувалась ТУ ДСА України в Одеській області з розрахунку 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020р., відповідно до ч.1 ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020р. до 22 травня 2020р. на всій території України карантин.
Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. №392.
ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р. №553-IX, чинним з 18.04.2020р., ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019р. №294-IX доповнено статтею 29, якою установлено, що у квітні 2020р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
Зазначений  Закон №553-ІХ  набрав чинності 18 квітня 2020р., після опублікування його у газеті Голос України від 17.04.2020р. за №68.
Таким чином, з квітня 2020р. по серпень 2020р., позивачу нараховано та виплачено суддівську винагороду із застосуванням обмежень встановлених ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р..
Вважаючи дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за квітень-серпень 2020р. із застосуванням обмежень її розміру - протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіряючи правомірність та законність дій ТУ ДСА в Одеській області щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та незаконність, колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ч.2  ст. 19 Конституції України  визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 130 Конституції України  визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частиною 1  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»  визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до ч.2  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»  суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 
1) вислугу років; 
2) перебування на адміністративній посаді в суді; 
3) науковий ступінь; 
4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до п.2 ч.3  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»  базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Так, ч.4  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»  визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:
1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;
2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;
3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Згідно з ч.5  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»  суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Частиною 9  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»  визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
12 березня 2020р. набрала чинності  постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. за №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020р. на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
В подальшому, 18 квітня 2020р. набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020р. за №553-IX, яким ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020р..
При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
Виходячи з аналізу зазначених правових норм, судова колегія зазначає, що ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч.2  ст.130 Конституції України  може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до  ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що набрання 18 квітня 2020р. чинності  Законом №553, яким  ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  доповнено ст.29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди.
Так,  ст.8 Конституції України  визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України  має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй.
Норми  Конституції України  є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України  гарантується.
Відповідно до  ст.126 Конституції України  незалежність і недоторканність судді гарантуються  Конституцією  і законами України.
Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020р. в справі №4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999р. №6-рп/99, від 20 березня 2002р. №5-рп/2002, від 1 грудня 2004р. №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005р. №8-рп/2005, від 18 червня 2007р. №4-рп/2007, від 22 травня 2008р. №10-рп/2008, від 3 червня 2013р. №3-рп/2013, від 19 листопада 2013р. №10-рп/2013, від 8 червня 2016р. №4-рп/2016, від 4 грудня 2018р. №11 -р/2018, від 18 лютого 2020р. № 2-р/2020).
Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абз.3 п.2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999р. №6-рп/99, перше речення абз.6о п.п.2.2 п.2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013р. №3-рп/2013, друге речення абз.6 п.п.3.2., абз.27, 33, 34 п.п.3.3 п.3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018р. №11-р/2018).
Разом з тим, відповідно до п.62 Висновку Консультативної ради європейських суддів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001р. №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеціанська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019р. за №969/2019 (далі - Висновок).
Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1  ст.124 Основного Закону України).
Наведені положення  Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу» через інші законодавчі акти.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що відповідач всупереч приписам ст.130 Конституції України  та  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»  застосував до спірних правовідносин положення  ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якими ці відносини, як зазначалось вище, не регулюються, внаслідок чого безпідставно обмежував розмір суддівської винагороди позивача та в період з 18 квітня 2020р. по 28 серпня 2020р. виплачував останньому зазначену винагороду в обмеженому розмірі.
За таких обставин, набрання 18 квітня 2020р. чинності  Законом №553  не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, оскільки  ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  розмір винагороди судді за приписами ч.2  ст.130 Конституції України не регулюється, а тому розмір суддівської винагороди станом як на 18 квітня 2020р., так і в подальшому повинен був визначатися виключно за положеннями  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідач навіть після набрання чинності  Законом №553  та доповненням  ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  ст.29 повинен був діяти виключно в межах приписів ч.2  ст.130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення  ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до ч.1-4  ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до  Конституції  та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені  Конституцією  та законами України.
У разі невідповідності правового акта  Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить  Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми  Конституції України  як норми прямої дії.
Враховуючи те, що  ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  в частині суддівської винагороди не відповідає  Конституції України  та нормам міжнародного права, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин норми  Конституції України  як норми прямої дії.
Законом України №553-ІХ від 13 квітня 2020р.  про внесення змін до  ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  як і будь-якими іншими нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені:
- ч.2  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»  (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами);
-  ст.130 Конституції України  (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).
Норми права, які містяться у перелічених статтях є зрозумілими та доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними та мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.
Відтак, неможливо розглядати положення  ЗУ №553-ІХ від 13 квітня 2020р.  про внесення змін до  ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як такі, що відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивача.
Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені  Конституцією України.
Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.
Надаючи оцінку доводам апелянта, які викладені в апеляційній скарзі відносно того, що з 18 квітня 2020р. відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених  ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», судова колегія вважає їх безпідставними та необґрунтованими.
Окрім того,  рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020р. №10-р/2020  визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення:
- ч.1, 3  ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019р. №294-ІХ  зі змінами;
- абз.9 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020р. №553-ІХ.
Таким чином, положення  ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019р. №294-ІХ  зі змінами, ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020р. №553-ІХ, визнані неконституційними.
Доводи апелянта, що він не має правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету, не звільняє його від обов`язку дотримуватись вимог  ст.130 Конституції України, яка має вищу юридичну силу, а тому розмір суддівської винагороди належить визначати відповідно до вимог  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»  без застосування будь-яких обмежень, що не передбачені таким Законом.
У відповідності до ч.2  ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст.1  та  ст.17 ЗУ від 23 лютого 2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.
Зокрема, у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплат не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У п.26 вказаного  рішення  зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Окрім того, судова колегія також критично оцінює доводи апелянта, що він не є належним відповідачем по справі, оскільки предметом даного спору є нарахування та виплата суддівської винагороди, а не її стягнення за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».
У межах даної справи розрахунок та виплата суддівської винагороди позивача відноситься до компетенції ТУ ДСА України в Одеській області.
Враховуючи, вищенаведене, судова колегія дійшла висновку, що за період з 18 квітня 2020р. по 28 серпня 2020р. суддівську винагороду позивачу нараховано та виплачено з порушенням положень  ст.130 Конституції України  та  ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»  і це порушене право позивача підлягає поновленню, при цьому доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.  292,  311,  315,  317,  321,  322,  325,  328,  329 КАС України, суд,-
          
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області – залишити без задоволення.
          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021р. – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський

                       Судді:                                                                                   А.В. Крусян                                        
                                                            
                                                                                                   О.В. Яковлєв