ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 травня 2021 року           справа №200/10462/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі представника позивача Туліна Р.А., представника відповідача Вакуляк Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року (повне судове рішення складено 24 лютого 2021 року у м. Слов`янську) та на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року (повне судове рішення складено 02 березня 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/10462/20-а (суддя в І інстанції Дмитрієв В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, Заступника Голови Фонду державного майна України Кудіна Дениса Ігоровича, Голови Фонду державного майна України Сенниченка Дмитра Володимировича, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

                                                УСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду державного майна України (далі – Відповідач-1), заступника голови Фонду державного майна України Кудіна Дениса Ігоровича (далі – Відповідач-2), голови Фонду державного майна України Сенниченка Дмитра Володимировича (далі – Відповідач-3), третя особа: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях про:
визнання протиправним та скасування наказу Фонду державного майна України №408-рвід 02 листопада 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », за підписом в.о. Голови Фонду державного майна України Кудіна Дениса про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях за угодою сторін на підставі заяви від 31 жовтня 2020 року; 
поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях з 31 жовтня 2020 року; 
стягнення з Фонду державного майна України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 31 жовтня 2020 року по дату поновлення на роботі.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що заява від 31 жовтня 2020 року, яка стала підставою для винесення оскарженого наказу про звільнення, позивачем не складалася та не підписувалася. Зміст та текст вказаної заяви позивачу не відомий та її написання не погоджувалося. Волевиявлення на звільнення з підстав, визначених ч. 2 ст. 86 Закону України від 10.12.2015 № 889-VІІІ «Про державну службу» (далі – Закон № 889-VIII), вказаних у зазначеній заяві, станом на 31 жовтня 2020 року позивач не мав.  

Ухвалою місцевого суду від 14 грудня 2020 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях залучено до участі у справі співвідповідачем.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним і скасовано наказ Фонду державного майна України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 2 листопада 2020 року №408-р.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях з 31 жовтня 2020 року. 
Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2020 року у розмірі 140 579,28 грн. 
У задоволенні решти вимог відмовлено. 

Додатковим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Фонду державного майна України на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в сумі 4 200 грн.

Не погодившись з такими судовими рішеннями, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та додаткове рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги (з доповненнями) зазначено, що позивач особисто написав заяву про звільнення та самостійно вказав підставу звільнення «за угодою сторін», таким чином розірвання трудового договору відбувалось за добровільною ініціативою та волевиявленням ОСОБА_1 , який наміру продовжити роботу не мав. Будь-які звернення про відкликання заяви про звільнення від 31 жовтня 2020 року від ОСОБА_1 не надходили, а тому підстав для сумнівів у заяві позивача про звільнення у Фонду не було. 

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.

В судовому засіданні представник Відповідача-1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти чого заперечував представник позивача. Інші особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 згідно трудової книжки НОМЕР_1 з липня 2000 року перебував на різних посадах у Регіональному відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях. 
Наказом Фонду державного майна України від 2 листопада 2020 року №408-р звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Регіональному відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях 31 жовтня 2020 року за угодою сторін. На підставі заяви ОСОБА_1 від 31 жовтня 2020 року. 
Позивач з вказаним наказом про його звільнення не погоджується, вважає його прийнятим з порушенням встановленої законом процедури, упередженим та таким, що підлягає скасуванню, а тому звернувся із даним позовом до суду.
Згідно ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Спеціальним законодавчим актом, який регулює принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби є Закон № 889-VIII.
Відповідно до ст. 1 цього закону, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України № 889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII, державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.
За змістом ст. 86 Закону № 889-VIII, державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Як поясняв позивач, ним дійсно була написана заява про звільнення за угодою сторін під психологічним тиском безпосереднього керівництва. 
Після вказаних подій позивачем 21 жовтня 2020 року повідомлено голову Фонду державного майна України про відсутність наміру звільнятися за угодою сторін відповідно до раніше поданої заяви. 
Крім того, з 26 жовтня 2020 року по 4 листопада 2020 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному лікуванні відповідно до листа непрацездатності серія АДР №836425, який виданий КНП міською поліклінікою №26 Харківської міської ради. 

Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на те, що перебування на лікарняному унеможливлює узгодження сторонами дати звільнення та подання позивачем заяви 31 жовтня 2020 року. При цьому, 31 жовтня 2020 року - субота, тобто вихідний день.
Посилання представника Фонду на отримання заяви про звільнення від ОСОБА_1 через абонентську скриньку звернення громадян місцевий суд вважав неприйнятними, оскільки заява про звільнення є службовим документом, а також звільнення за угодою сторін має відбуватися після досягнення такої згоди між роботодавцем та працівником. 
Також суд першої інстанції вважав необґрунтованим посилання представника відповідача на те, що будь-які звернення про відкликання заяви від 31 жовтня 2020 року від ОСОБА_1 не надходили, при цьому представник Фонду визнає, що у заяві позивача від 21 жовтня 2020 року він просив визнати недійсним заяву від 30 жовтня 2020 року. Окружний суд вважав такий підхід відповідачів формальним та таким, що спростовує позицію Фонду про відсутність наміру у позивача продовжувати роботу на займаній посаді. 

В цілому погоджуючись з висновками місцевого суду про необхідність задоволення позову, колегія суддів також зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи, підставою для звільнення позивача Відповідачем-1 слугувала заява ОСОБА_1 від 31.10.2020 наступного змісту: «Прошу звільнити мене з займаної посади за угодою сторін 31.10.2020» (т.1 а.с.173).
31 жовтня 2020 року була субота, тобто вихідний день.
Оскаржуваним наказом Відповідачем-1 позивача звільнено зі служби наступного робочого дня, - в понеділок 02 листопада 2020 року.
Таким чином, звільнення ОСОБА_1 відбулось в день, в який позивач не просив його звільняти: заяви останнього з проханням про звільнення 02.11.2020 матеріали справи не містять.
З матеріалів справи також вбачається, що ця заява була залишена невстановленою особою через абонентську скриньку звернення громадян Відповідача-1, тобто, подана не особисто ОСОБА_1 до відповідної посадової особи Фонду державного майна України.
Також судами встановлено подання позивачем декількох заяв, змістом яких було зауваження про те, що він не має наміру звільнятись за власним бажанням станом на 30.10.2020.
Отже, наявність перелічених вище фактичних обставин свідчить про те, що з огляду на принципи, викладені в ч.2 ст.2 КАС України, Відповідач-1 повинен був здійснити заходи, пов`язані із з`ясуванням, чи має ОСОБА_1 дійсні наміри звільнитись зі служби станом на 02.02.2020, чого Відповідачем-1 зроблено не було.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем не доведено, що звільнення ОСОБА_1 відбулось внаслідок угоди сторін, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. 
Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, місцевий суд вірно вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді.

Згідно з ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. 
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції стягнув середній заробіток з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях. 
Цим відповідачем судове рішення в апеляційному порядку не оскаржено.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення Відповідачем-2 не оскаржене, апеляційному перегляду рішення місцевого суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає і має бути залишено без змін.
При цьому апеляційна скарга Відповідача-1 в цій частині містить лише доводи про те, що з Фонду державного майна України середній заробіток за час вимушеного прогулу не може бути стягнутий, оскільки позивач працював у Відповідача-2.

Отже, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року є обґрунтованим, тому має бути залишено без змін.

Стосовно додаткового судового рішення щодо витрат на правову допомогу.
16 лютого 2021 року представником позивача надано клопотання про вирішення питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення по суті справи.
19 лютого 2021 року від адвоката ОСОБА_2 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення  по справі про стягнення з регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката  в розмірі 20500 грн.
Як зазначалось вище, додатковим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Фонду державного майна України на користь позивача судові витрати  на правничу допомогу в сумі 4 200 грн.
В апеляційній скарзі Відповідач-1 вказав, що позовні вимоги задоволені частково, при цьому  надані адвокатом послуги, час, витрачений адвокатом на надання таких послуг, обсяги наданих адвокатом послуг є неспівмірними з даною справою. Відповідач вказав, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях є бюджетною організацією, фінансування якої здійснюється з Державного бюджету, і стягнення з відповідача визначених позивачем витрат призведе до зменшення відповідних видатків на забезпечення діяльності органу.
Положеннями статті 143 КАС України встановлено, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Так, відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями частини 2 статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст.134 КАС України).
Частинами 4, 5, 6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у ст.ст. 4, 13, 14, 15 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Так, 28 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги (юридичних послуг) №28/09-1. Згідно до додатку №1 до вказаного вище договору вартість послуг складає 10000 грн., що включає: вивчення судової практики зі спірних питань 1500 грн. (3 год. по 500 грн.), написання та підготовка позовної заяви, підготовка додатків - 6000 грн. (6 год. по 1000 грн.), написання запитів - 1500 грн. (3 год. по 1000 грн.), фактичні суміжні витрати, виготовлення копій документів - 1000 грн. Згідно з додатком №2 до вказаного договору вартість послуг складає: участь у судових засіданнях 3000 грн. (3 по 1000 грн.), збір доказів, перегляд відеозаписів, подання доказів - 1500 грн.
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №97 від 9 листопада 2020 року адвокатом Тіліним Р.А. прийнято від ОСОБА_1 10000 грн.
Суд зазначає, що розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для  сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат та їхню пропорційність до перемету спора.
Ураховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, який вважав співмірною у цій справі компенсацією вартості витрат на професійну правничу допомогу суму в розмірі 4 200 грн.
Таким чином, ураховуючи, що позивача звільнено на підставі наказу Фонду державного майна України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань саме Фонду державного майна України на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 4 200 грн.
Доводи апеляційної скарги про можливість подання заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу після ухвалення судового рішення лише з поважних причин не узгоджуються з положеннями ч.7 ст. 139 КАС України.
При цьому позивачем або його представником рішення місцевого суду оскаржено не було.
Доводи щодо порушення правил територіальної підсудності не заслуговують на увагу, оскільки позивач зареєстрований в м. Донецьку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                        ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційні скарги Фонду державного майна України – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року у справі № 200/10462/20-а – залишити без змін.
Повне судове рішення – 13 травня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін 

                                                                                                    Т. Г. Гаврищук