ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 р.	Справа № 440/7400/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Л.М. Петрова) від 13.01.2021 року по справі № 440/7400/20
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії при Головному управлінні ПФУ в Полтавській області від 24.11.2020 № 118 про відмову позивачу в підтвердженні періоду роботи, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з 26.01.1986 по 31.12.1991;
- зобов`язати відповідача зарахувати в трудовий стаж позивача роботи у період з 29.01.1986 по 01.07.1993 до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку;
-  зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 15.08.2019.
В обґрунтування заявлених вимог вказує, що рішення від 24.11.2020 № 118 про відмову позивачу в підтвердженні періоду роботи, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з 26.01.1986 по 31.12.1991 є протиправним, оскільки при зверненні до ГУ ПФУ в Полтавській області позивачем надано всі документи, які підтверджують наявність трудового стажу у позивача, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області від 24.11.2020 № 118 про відмову позивачу в підтвердженні періоду роботи, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з 26.01.1986 по 31.12.1991.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області  повторно розглянути заяву позивача про підтвердження стажу роботи від 28.09.2020, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в  розмірі 420,40 грн.
Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про підтвердження стажу роботи від 28.09.2020, з урахуванням висновків суду та прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов`язати зарахувати в трудовий стаж позивача роботи у період з 29.01.1986 по 01.07.1993 до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку. В іншій частині рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на неповноту дослідження судом першої інстанції доказів та неправильне встановлення обставин, а також порушення норм права, що призвело до невірного вирішення справи.
Вказує, що зобов`язуючи відповідача повторно розглянути заяву, суд першої інстанції не врахував, що оскаржуване рішення про відмову в підтвердженні періоду роботи  було прийнято за результатами повторного звернення позивача, а вперше аналогічна заява подавалась раніше та була відхилена відповідачем з тих же підстав. Вважає, що рішення суду в цій частині не є належним способом захисту порушених прав, оскільки повторний розгляд заяви вже мав місце та не призвів до поновлення прав позивача. На думку позивача, ефективним способом захисту порушених прав позивача є саме зобов`язання відповідача зарахувати в трудовий стаж позивача роботи у період з 29.01.1986 по 01.07.1993 до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку.
Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Представник позивача надав до суду клопотання, в якому просив провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач 28.09.2020 звернувся до Комісії при ГУ ПФУ в Полтавській області із заявою про підтвердження пільгових періодів роботи в якій просив розглянути заяву про підтвердження стажу роботи на пільгових умовах, за вислугу років з 26.01.1986 по 31.12.1991. До заяви надано наступні документи: витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, трудову книжку, документи видані архівними установами, довідку про заробітну плату, копію документів про проведення атестації робочих місць, копію документів про переведення на іншу роботу, на роботу з неповним робочим днем, надання відпусток без збереження заробітної плати /а.с. 108/.
Рішенням Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області від 24.11.2020 № 118 відмовлено позивачу у підтвердженні періодів роботи, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування": з 26.01.1986 по 31.12.1991. Підстава: відсутність документів про ліквідацію підприємства без визначення правонаступника, відсутність відомостей про види виконуваних зварювальних робіт, відсутність відомостей про оплату праці за липень 1989, перебування у відпустці без збереження заробітної плати /а.с. 70-73/.
Не погодившись із правомірністю вказаного рішення, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення про відмову позивачу в підтвердженні періоду роботи, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з 26.01.1986 по 31.12.1991 є протиправним та підлягає скасуванню. Водночас враховуючи те, що Комісією  при Головному управлінні ПФУ в Полтавській області  не надано належної оцінки документам, наданим позивачем при зверненні із заявою, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про підтвердження стажу роботи від 28.09.2020, з урахуванням висновків суду. Крім того, оскільки позивач не звертався до відповідача із заявою про призначення пенсії, а звернувся із заявою про підтвердження стажу роботи, за результатами розгляду якої пенсійний орган прийняв оспорюване рішення від 24.11.2020 №118, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 15.08.2019, з огляду на їх передчасність.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Відповідно до пункту "б" частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Положеннями пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються  до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 10.11.2006 № 18-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.11.2006 за № 1231/13105 (далі - Порядок №18-1) цей Порядок  визначає механізм  підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства,  установи та організації без визначення правонаступника.
Підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (далі підтвердження стажу роботи), здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (далі Комісії) (пункт 3 Порядку № 18-1).
Відповідно до пункту 4 Порядку № 18-1 Комісії створюються при головних управліннях Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких обов`язково включаються представники органів соціального захисту населення, органів Пенсійного фонду України, Державної служби України з питань праці. До складу Комісії за згодою включаються представники членських організацій  Федерації  професійних спілок України та регіональних організацій роботодавців та їх об`єднань.
Згідно з пунктом 11 Порядку № 18-1, для підтвердження   стажу  роботи  заявник  подає  до управління  Пенсійного  фонду  України в районі, місті, районі у місті, об`єднаних управлінь за місцем проживання (реєстрації) такі документи:  1) заяву про підтвердження стажу роботи; 2) документи, які підтверджують факт припинення підприємства, установи,  організації в результаті їх ліквідації (у тому числі архівні) щодо підприємств, установ, організацій, ліквідованих до 01.07.2004 та/або щодо яких відсутні дані про проведення реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі Єдиний державний реєстр); 3) трудову книжку; 4) документи, видані архівними установами, зокрема: а) довідку про заробітну плату; б) копії документів про проведення атестації робочих місць; в) копії документів про переведення на іншу роботу, на роботу з неповним робочим днем, надання відпусток без збереження заробітної плати (у разі відсутності довідка про їх відсутність). У разі необхідності заявник може подавати інші документи, які можуть підтверджувати виконання робіт, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років.
Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі розглядають заяви про підтвердження стажу роботи та з відповідною пропозицією про задоволення або відхилення заяви, разом із вмотивованим висновком, направляють Комісії (пункт 14 Порядку № 18-1).
Положеннями пункту 15 Порядку № 18-1 визначено, що Комісії розглядають заяви про підтвердження стажу роботи, на бажання заявника, у його присутності або в присутності його законного представника, або представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Комісії приймають рішення щодо підтвердження стажу роботи або про відмову в його підтвердженні та не пізніше п`яти робочих днів з дня його прийняття направляють до управління Пенсійного фонду України в районі, місті, районі у місті, об`єднаних управлінь, а також повідомляють заявника про прийняте рішення.
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
У спірних у цій справі правовідносинах, в разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні.
Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Разом з тим, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. 
Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав (постанова Верховного Суду від 21.07.2020 року по справі №823/176/17).
Здійснюючи свою діяльність на основі законодавства, пенсійні органи керуються тими нормами, які визначає законодавець. 
Таким чином, дії суб`єкта владних повноважень щодо прийняття відповідного рішення за наслідками розгляду звернення є формою активної поведінки, що направлена на реалізацію владних управлінських функції даного суб`єкту.
Разом з тим, оскільки у спірних правовідносинах Комісією при Головному управлінні ПФУ в Полтавській області не було надано належної оцінки документам, наданим позивачем при зверненні із заявою до Головного управління ПФУ в Полтавській області, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про підтвердження стажу роботи від 28.09.2020, з урахуванням висновків суду.
При цьому, оскільки звертаючись із заявою від 28.09.2020 року позивач надав додаткові документи, які не були предметом розгляду при прийнятті рішення від 03.10.2019 року №133, колегія суддів відхиляє посилання скаржника, що оскаржуваним рішенням від 24.11.2020 №118 позивачу було відмовлено з аналогічних підстав.
Крім того, рішення Комісії при Головному управлінні ПФУ в Полтавській області від 03.10.2019 року №133 позивачем у судовому порядку не оскаржувалось та правова оцінка вказаному рішенню не надавалась.
Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу визначення судом неналежного та неефективного способу захисту порушених прав позивача.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують з наведених вище підстав.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду першої інстанції скасуванню в апеляційному порядку не підлягає, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 року по справі №440/7400/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  22.04.2021 року