Справа № 459/589/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д. 
Провадження № 22-ц/811/2926/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 47

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       15 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
                                       суддів: Бойко С.М., Цяцяка Р.П.,  
                        секретаря Юзефович Ю.І.
                        з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача Львівської обласної прокуратури Панькевича Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Львівської обласної прокуратури на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 31 серпня 2020 року у складі судді Новосада М.Д. у справі за позовом  ОСОБА_2 до прокуратури Львівської області, Головного управління МВС України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області, Сокальського районного суду Львівської області, Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури, суду і досудового розслідування,-
встановив:
У лютому 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів прокуратури Львівської області, Головного управління МВС України у Львівській області, Сокальського районного суду Львівської області, Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури, суду і досудового розслідування.
В обґрунтування позову покликалася на те, що з 11.04.2006 вона працювала на посаді майстра ремонтно-будівельного цеху на "Шахі "Відродження" ДП "Львіввугілля".
06.10.2008 на шахті стався нещасний випадок із учнем маляра, який проходив практику. 09.09.2009 прокурором Сокальського району Львівської області по даному факту порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.271 КК України. 15.02.2010 постановою слідчого дана справа порушена стосовно неї, 16.02.2010 винесено постанову слідчого про притягнення як обвинуваченої та винесено постанову про обрання запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд. 24.02.2020 постановою слідчого за погодженням з прокурором її відсторонено від посади майстра будівельного цеху ВП "Шахта "Великомостівська" ДП "Львіввугілля". В подальшому, вона переведена маляром господарської дільниці, а 03.09.2010 змушена звільнитись.
29.12.2011 вироком Сокальського районного суду Львівської області її визнано винною за ч.2 ст.271 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади, пов"язані із організаційно-розпорядчими функціями на 1 рік, залишено без змін запобіжний захід - підписку про невиїзд. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2012 вказаний вирок скасовано, справу направлено на новий розгляд. 28.11.2013 постановою Сокальського районного суду Львівської області кримінальні справу повернуто прокурору на додаткове розслідування. 
22.09.2014 постановою Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області кримінальне провадження № 12014140310000565 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.
В результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури в період з 22.02.2010 по 22.09.2014, тобто 1674 дні стосовно неї діяв запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, і вона незаконно знаходилась під слідством. Крім того, протягом 1547 днів вона була позбавлена права на працю, так як була відсторонена від посади. 
Стверджує, що їй завдано значної моральної шкоди у вигляді порушення нормальних життєвих стосунків з близькими, знайомими, колегами по роботі, що змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, вона перенесла душевні страждання, була позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. 
Тому, виходячи із кількості місяців перебування під слідством та мінімального розміру заробітної плати, з врахуванням заяви про уточнення розміру відшкодування від 13.02.2020, просила стягнути на її користь за рахунок коштів Державного бюджету 2 537 667,90 грн. відшкодування моральної шкоди.
Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 31 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 до прокуратури Львівської області, Головного управління МВС України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області, Сокальського районного суду Львівської області, Державного казначейства України про  відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури, суду і досудового розслідування – задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 550 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 1000 грн. витрат на юридичну допомогу, 7865 грн. витрат за проведення експертизи.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Додатковим рішенням цього ж суду від 24 листопада 2020 року стягнуто з прокуратури Львівської області, Головного управління МВС України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області в користь держави по 2750 грн. судового збору.
Рішення оскаржили позивачка ОСОБА_2 та відповідач Львівська обласна прокуратура.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2 зазначає, що не згідна із оскаржуваним рішенням в частині розміру коштів, які стягнено на відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до наявного у справі висновку експерта Львівського НДІСЕ МЮУ № 6268 від 27.12.2019, рекомендований розмір компенсації на відшкодування спричиненої їй моральної шкоди внаслідок незаконних дій у зазначеній кримінальній справі, може становити 537,3 мінімальних заробітних плат на момент винесення рішення судом, що відповідно становить 2537667,90 грн, які вона просила стягнути в її користь.
Натомість, суд стягнув лише 550000 грн, при цьому мінімальний розмір стягнення, який передбачений у ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, в даному випадку 472300 грн.
На переконання апелянта, сума 550000 грн, при рекомендованому експертом розмірі відшкодування 2537667,90 грн, є не співрозмірною і свідчить про несправедливість судового рішення.
Крім цього, з покликанням на правові висновки ВП Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16 та постанові КЦС ВС від 02.09.2020 по справі № 607/8203/18 про те, що відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи вид рахунку, вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключивши записи про стягнення коштів з Державної казначейської служби України та шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.
Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 31 серпня 2020 року змінити, скасувати таке в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про стягнення в її користь на відшкодування спричиненої моральної шкоди 2537667,90 грн, зазначивши спосіб стягнення/списання коштів з Державного бюджету України.
В апеляційній скарзі Львівська обласна прокуратура не погоджується із оскаржуваним рішенням, вважає таке необґрунтованим та незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права, без дотримання норм процесуального права.
Звертає увагу, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного із перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
На переконання апелянта, позивачка не довела, що звільнення з роботи, погіршення стану здоров`я, встановлення інвалідності, спричинено саме незаконним рішенням, діями чи бездіяльності органу досудового розслідування, прокуратури та суду.
Крім цього, вважає необґрунтованим визначений судом розмір відшкодування, зокрема в частині застосування для розрахунку не одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, як цього вимагає Закон, а його збільшення до суми 550000 грн.
Також, суд не врахував, що рішенням Європейського суду з прав людини від 03 травня 2018 року у справі «Яланський та Галунка проти України» позивачці вже відшкодовано моральну шкоду та інші витрати.
Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 31 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
11.09.2020 змінено назву прокуратури Львівської області на Львівську обласну прокуратуру, при цьому, зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, оскільки не має наслідком появу нового учасника цивільних відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 914/3587/14), відтак відсутні підстави для залучення Львівської обласної прокуратури як правонаступника відповідача прокуратури Львівської області.
12.04.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив позивачки ОСОБА_2 на апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокуратури.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції вважав доведеним факт спричинення позивачці внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди, адже остання протягом майже 100 місяців (з 15.02.2010 по 05.05.2018) перебувала під слідством та судом, була засуджена судом за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.271 КК України та в кінцевому результаті 05.05.2018 прокурор закрив кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення. Усе це призвело до порушення звичного способу життя позивачки, пригнічення її морального стану, спричиненні важких душевних та психічних страждань.
Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивачки, суд врахував, що виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи (4723,00 грн.), мінімальний розмір завданої позивачці моральної шкоди не може бути меншим, ніж 467 577, 00 грн. (4723,00 грн. х 99 місяців перебування під слідством та судом).
Водночас, суд з`ясувавши усі доводи позивачки щодо обґрунтування нею, як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, виходячи з принципу співмірності, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, дійшов висновку, що справедливою сатисфакцією є сплата на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 550 000 грн.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. 
З матеріалів справи встановлено, що позивачка ОСОБА_2 , згідно із наказом №54-к від 11.04.2008, працювала на посаді майстра ремонтно-будівельного цеху ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля».
Постановою слідчого прокуратури Сокальського району Львівської області від 16.02.2010 ОСОБА_2 притягнуто як обвинувачену по кримінальній справі та пред"явлено їй обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.271 КК України (т. 1 а.с. 6).
Постановою слідчого прокуратури від 24.02.2010, за погодженням з прокурором району, позивачку відсторонено від посади майстра будівельного цеху ВП "Шахта "Великомостівська" ДП "Львіввугілля" (т. 1 а.с.7).
Згідно із наказом директора ВП "Шахта "Великомостівська" ДП "Львіввугілля" від 29.06.2010 ОСОБА_2 відсторонена від посади майстра будівельного цеху (т. 1 а.с.22).
В подальшому, 14.07.2010 вона переведена маляром господарської дільниці ВП "Шахта "Великомостівська" ДП "Львіввугілля", а 03.09.2010 звільнена за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки позивачки, заявами та наказами (т. 1 а.с.36-38, 45-50).
Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 29 груждня 2011 року ОСОБА_2 визнано винною за ч.2 ст.271 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади, пов"язані із організаційно-розпорядчими функціями на 1 рік, залишено без змін запобіжний захід - підписку про невиїзд (т. 1 а.с.8-10).
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2012 вище вказаний вирок скасований, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 28.11.2013 кримінальну справу повернуто прокурору для організації додаткового розслідування (т. 1 а.с.11-12).
22.09.2014 постановою заступника начальника СВ Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області кримінальне провадження № 12014140310000565 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення (т. 1 а.с.13-14).
Постановою прокурора Сокальського району Львівської області від 18.12.2014 скасовано постанову про закриття кримінального провадження від 22.09.2014 (т. 1 а.с.83).
Постановою начальника Сокальського відділу Червоноградської місцевої прокуратури від 05 травня 2018 року кримінальне провадження № 12014140310000565 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України, зарите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення (т. 1 а.с.141-142).
Закриваючи кримінальне провадження прокурор прийшов висновку, що в процесі розслідування не отримано переконливих даних щодо вчинення службовими особами ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля», в тому числі майстром ремонтно-будівельного цеху Галункою Н.М., порушень законодавства щодо обов`язку по забезпеченню охорони праці та дотримання правил техніки безпеки, внаслідок чого ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження (ампутація пальців правої руки). Допущені порушення законодавства з охорони праці вказаними посадовими особами не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням наслідків, а факт отримання ОСОБА_3 тілесних ушкоджень є нещасним випадком, який трапився внаслідок порушення самим потерпілим законодавства з охорони праці та недбалим ставленням до виконання даного виду робіт.
Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури, суду і досудового розслідування, позивачка вказувала на те, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури в період з 22.02.2010 по 22.09.2014, тобто 1674 дні стосовно неї діяв запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, вона незаконно знаходилась під слідством. Крім того, протягом 1547 днів вона була позбавлена права на працю, так як була відсторонена від посади. Стверджує, що їй завдано значної моральної шкоди у виді порушення нормальних життєвих стосунків з близькими, знайомими, колегами по роботі, що змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, вона перенесла душевні страждання, погіршився стан здоров`я, була позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, виходячи із кількості місяців перебування під слідством та мінімального розміру заробітної плати, а також з врахуванням висновку експерта Львівського НДІСЕ МЮУ № 6268 від 27.12.2019, вважає, що в її користь підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 2537667,90 грн.
Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно—розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті — така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Встановивши те, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрите 05 травня 2018 року за відсутністю складу кримінального правопорушення, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про доведеність факту спричинення позивачці моральної шкоди внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури, оскільки ОСОБА_2 з 15.02.2010 по 05.05.2018 перебувала під слідством та судом, тривалий час була незаконно відсторонена від посади, як наслідок усе це призвело до порушення звичного способу життя позивачки, пригнічення її морального стану, спричиненні важких душевних та психологічних страждань. 
Судом враховано, що позивачка працювала на посаді майстра будівельного цеху на шахті, і зв`язку із обвинуваченням у вчиненні злочину її відсторонили від посади, як наслідок їй потрібно було постійно виправдовуватися перед колегами, друзями та рідними, яким стало відомо про порушення відносно неї кримінальної справи, роз`яснювати їм дійсні причини ситуації, яка склалася. Наведене викликало у неї додаткові хвилювання, спричинило душевний біль та занепокоєння щодо погіршення її репутації, яка була позитивною протягом тривалих років. У зв`язку із цим вона була переведена на нижчу посаду та в результаті звільнилась, залишилась без роботи та засобів для існування, що спростовує відповідні доводи апелянта Львівської обласної прокуратури про недоведеність позивачкою заподіяння їй душевних страждань внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури.
При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, врахувавши глибину та тривалість моральних страждань, час перебування під слідством та судом (99 місяців), погіршення можливостей позивачки у реалізації нею своїх звичок і бажань, інші негативні наслідки морального характеру, зважаючи на обставини справи та розмір мінімальної місячної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції (4723 грн), врахувавши визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, який передбачений частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь ОСОБА_2 550000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що визначений судом розмір відшкодування 550000 грн, при рекомендованому експертом у висновку № 6268 від 27.12.2019 розмірі відшкодування 537,3 МЗП (2537667,90 грн), є неспіврозмірним і свідчить про несправедливість судового рішення, колегія суддів відхиляє, оскільки визначений експертом розмір є орієнтовно-рекомендованим розміром компенсації, при цьому встановлений судом розмір відшкодування 550000 грн. враховує стан здоров`я позивачки, тяжкість вимушених змін у її життєвих та виробничих стосунках, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
В свою чергу, доводи Львівської обласної прокуратури в апеляційній скарзі про те, що моральна шкода   ОСОБА_2 вже була відшкодована на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 03 травня 2018 року у справі «Яланський та Галунка проти України», є безпідставними, оскільки ЄСП виклав мотиви, що моральна шкода за цим рішенням була відшкодована лише за надмірну тривалість кримінального провадження, тобто з інших підстав. 
В свою чергу, згідно із ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», пунктів 13, 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року, відшкодування громадянинові шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування чи прокуратури провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету здійснюється Державною Казначейською службою України у відповідності до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року.
Пункт 35 Порядку передбачає, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
За таких обставин, у випадку прийняття судом рішення про відшкодування особі шкоди за рахунок державного бюджету, Державна Казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів відповідно до покладених на неї законом обов`язків.
Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).
З наведених підстав, колегія суддів погоджується із доводами апелянта ОСОБА_2 про необхідність зміни резолютивної частини рішення, виключивши записи про стягнення коштів з Державної казначейської служби України та шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.
Крім цього, суд першої інстанції безпідставно стягнув з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України 1000 грн. витрат на юридичну допомогу та 7865 грн витрат за проведення експертизи, оскільки за положеннями ст. 133 ЦПК України витрати за професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням експертів, належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак розподіл таких проводиться за правилами ст. 141 ЦПК України, з покладанням на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 31 серпня 2020 року – змінити.
Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 550000 (п`ятсот п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури, суду і досудового розслідування.
Доповнити резолютивну частину рішення абзацом четвертим наступного змісту.
Стягнути з Львівської обласної прокуратури та Головного управління МВС України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області в рівних частинах на користь ОСОБА_2 1000 гривень витрат на правничу допомогу та 7865 гривень витрат за проведення експертизи, а саме по 4432 (чотири тисячі чотириста тридцять дві) гривень 50 копійок з кожного.
Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 червня 2021року.

Головуючий:                 А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

Р.П. Цяцяк