Постанова 
Іменем України 
 
02 червня 2021 року                                  
м. Київ
 
справа № 440/49/16-ц
провадження № 61-3088св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. 
суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач 1 - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,
позивач 2 - ОСОБА_3 ,
позивач 3 - ОСОБА_4 ,
відповідач - Милятинська сільська рада, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_5 , на постанову Львівського апеляційного суду від 25 липня 2019 року в складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Милятинської сільської ради, у якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_7 .
Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на житловий будинок                       АДРЕСА_1 .
Батько постійно проживав та був зареєстрований разом із спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, а тому вважався таким, що фактично її прийняв. 
Посилаючись на те, що після смерті батька він звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, проте реалізувати спадкові права не зміг у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів,  ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги. 
 
У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Милятинської сільської ради, який в ході розгляду справи уточнила, та остаточно просила визнати за нею право власності після смерті матері ОСОБА_6 на                          1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що фактично вступила в управління спадковим майном, оскільки несла всі витрати по утриманню і обслуговуванню будинку, обробляла земельна ділянку, проте оформити спадкові права не може у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно,                             ОСОБА_3 просила задовольнити позовні вимоги. 
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Милятинської сільської ради, у якому просила визнати за нею право власності після смерті матері ОСОБА_6 на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що після смерті  ОСОБА_6 вона,                                ОСОБА_3 та ОСОБА_7 фактично прийняла спадщину та вступили у володіння спадковим майном.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Буського районного суду Львівської області від 15 лютого                                  2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за                                    ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на спадкове майно, а саме: в цілому на житловий будинок АДРЕСА_2 . В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 
 
Суд першої інстанції, досліджуючи зібрані у справі докази, вважав, що належний правовстановлюючий документ на спірний житловий будинок відсутній. 
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 , місцевий суд вважав їх обґрунтованими та такими, що підтверджені належними доказами: погосподарською книгою Милятинської сільської ради, відповідно до якої станом на 01 січня 1986 року в спірному господарстві проживали                   ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; будинковою книгою, відповідно до якої ОСОБА_7 зареєстрований за вказаною адресою з 01 листопада                          1989 року. Вказані письмові суд першої інстанції визнав достатніми для висновку, що ОСОБА_7 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 .
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження вступу в управління або володіння спадковим майном.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 25 липня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_8 задоволено, рішення Буського районного суду Львівської області від                           15 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, позов ОСОБА_3 та позов                              ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частини будинку АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частини будинку АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на                     1/3 частини будинку АДРЕСА_3 . 
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що оскільки правовстановлюючий документ на спадковий будинок відсутній, спадкоємці позбавлені можливості оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі, що не виключає визнання за ними права власності на спадкове майно в судову порядку.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріали справи містять відомості про фактичний вступ ОСОБА_7 ,                                  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в управління та володіння спадковим майном після смерті їхньої матері ОСОБА_6 , що підтверджується знаходженням у них особистих документів, що належали батькам, будинкової книги на спірний будинок, речей домашнього вжитку. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У лютому 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не з`ясував причини, які перешкоджали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернутися за прийняттям спадщини після смерті їхньої матері у визначений законом строк. Суд не встановив, хто здійснював догляд за спірним житловим будинком протягом тридцяти років та хто в ньому проживав. Ключі від будинку після поховання батька у січні 2015 року він віддав тіткам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з метою прибирання та тимчасового догляду за спадковим будинком, проте останні скориставшись цим, забрали документи, речі домашнього вжитку, фотографії тощо. 
 
Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не поданий
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу № 440/49/16-ц з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року залучено до участі у справі правонаступника позивача - ОСОБА_2 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 року справу за позовом  ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до Милятинської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Милятинської сільської ради; за позовом третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майнопризначено до розгляду. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
 
Подружжя ОСОБА_9 проживало в житловому будинку АДРЕСА_3 , правовстановлюючі документи на який були відсутні. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_9 . Разом з ОСОБА_9 на час його смерті у вищевказаному будинку проживала дружина                                  ОСОБА_6 , їхні діти ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у будинку не проживали. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , яка на час смерті була зареєстрована у спірному будинку одна. 
 
Згідно відомостей, які містяться в погосподарській книзі, станом на 01 січня 1986 року у житловому будинку АДРЕСА_3                                             ОСОБА_6 проживала разом з ОСОБА_7 , який був членом її сім`ї, та користувався земельною ділянкою площею 0,06 га. 
 
На підставі рішення виконавчого комітету ради народних депутатів Львівської області від 15 червня 1989 року № 1458 доручено громадянам оформити право власності на житлові будинки у с. Старий Милятин та видати відповідні свідоцтва про право власності на житлові будинки. 
 
Згідно з свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 21 червня 1989 року ОСОБА_6 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 .
 
Згідно з архівним витягом Буської районної державної адміністрації від                                  16 березня 2018 року № 231 власником житлового будинку АДРЕСА_3 є ОСОБА_7 . 
 
Згідно з будинковою книгою ОСОБА_7 у житловому будинку АДРЕСА_3 зареєстрований з 01 листопада 1989 року.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. 
 
22 травня 2015 року син ОСОБА_7 - ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на будинок. 
 
Згідно з довідкою Милятинської сільської ради від 22 вересня 2017 року                          № 175 ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_7 , який вступив в управління і розпорядження спадковим майном після смерті матері ОСОБА_6 .
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
 
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. 
 
Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті.
 
Відповідно до статей 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Таким чином, щодо спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, передбачається фактичний вступ у володіння нею, а тому за наявності документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини, нотаріусом може бути видане свідоцтво про право на спадщину. При цьому спадкоємець, який фактично вступив у володіння й управління спадщиною до 01 січня                   2004 року, дійсно, не обмежений строком у праві на отримання свідоцтва про право на спадщину, але фактичний вступ у володіння або управління повинен мати місце протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Нотаріусу мають бути повідомлені або ним встановлені відомості про фактичне прийняття спадщини.
 
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
 
Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (чинної на дату відкриття спадщини), передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
 
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.
 
Визнання права власності на спадкове майно в судову порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.
 
Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій врахували наявність спірних правовстановлюючих документів на  АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим дійшли правильного висновку, що спадкоємці позбавлені можливості оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі, а тому наявні підстави для визнання права власності на спадкове майно в судову порядку.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_7  на час смерті ОСОБА_6 проживав разом з нею, що підтверджується відомостями погосподарської книги Милятинської сільської ради, в якій зазначено, що станом на 01 січня 1986 року в спірному господарстві проживали ОСОБА_6 та                       ОСОБА_7 , який був членом її сім`ї, та користувався земельною ділянкою. 
При цьому суд встановив, що, заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично визнавали, що ОСОБА_7 був членом сім`ї ОСОБА_6 .
 
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , місцевий суд виходив з того, що останні не надали належних та допустимих доказів на підтвердження факту вступу ними в управління чи володіння спадковим майном. 
 
Переглядаючи справу в апеляційного порядку, апеляційний суд встановив, що  ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вступили у фактичне володіння спадковим майном після смерті їхньої матері ОСОБА_6 , оскільки мали в наявності батьківські документи, будинкову книгу на спірний будинок, речі домашнього вжитку, а тому дійшов висновку, що позивачі на підставі статті 549 ЦК УРСР фактично прийняли спадщину у вигляді житлового будинку АДРЕСА_3 . 
 
Запис в погосподарській книзі суд апеляційної інстанції вважав неналежними доказами проживання ОСОБА_7 у спадковому будинку на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , оскільки він не підтверджений первинними документами та суперечить іншим встановленим обставинам справи. 
 
Такий висновок апеляційного суду Верховний Суд вважає помилковим, а покладення в основу судового рішення пояснень ОСОБА_3 та                             ОСОБА_4 щодо фактичного вступу  ОСОБА_7 в управління та володіння спадковим майном  ОСОБА_6 , наслідком чого є поділ спірного спадкового будинку з визначенням частки кожного з позивачів у розмірі 1/3, ґрунтується на припущеннях, що не відповідає вимогам частини шостої статті 81 ЦПК України.
 
На час смерті ОСОБА_6 .  ОСОБА_7 не лише проживав у спірному будинку, але й користувався земельною ділянкою, про що зроблений відповідний запис в погосподарській книзі. 
 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не довели, що у шестимісячний строк після смерті спадкодавця вони вступили в управління та володіння спадковим майном у розумінні положень статті 549 ЦК УРСР, з чого обґрунтовано виходив суд першої інстанції. 
 
Утримання позивачами у себе певних документів батьків, документів на будинок тощо не може бути підставою для висновку про фактичне прийняття спадщини протягом шести місяців після смерті спадкодавця. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Вирішуючи справу, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенні позовів  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Керуючись статтями 409, 412, 413 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_5 , задовольнити.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 25 липня 2019 року скасувати, а рішення Буського районного суду Львівської області від 15 лютого                                  2019 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       М. Є. Червинська
 
Судді :                                                                                                 В. С. Жданова
 
                                                                                                             А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                             Є. В. Коротенко
 
                                                                                                             В. М. Коротун