ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/5346/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
         за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.  
     розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
        на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року (суддя Ніколайчук С.В.) у справі №160/5346/21 за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації", третя особа -  Друга Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання протиправним та скасування індивідуального акта,-

                                               в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати реєстрацію за реєстром №1-436, зареєстроване в КП “ДМБТІ”ДОР” та записане в реєстрову книгу №225 за реєстровим №21 право власності на 1\8 частину домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;
- визнати протиправним та скасувати реєстрацію за реєстром №3-3171, зареєстровановано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №4300900 право власності на 1\8 частину домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Підставами вказаного позову визначено те, що відповідач помилково зареєстрував право власності за одними із співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 в значно більшому розмірі ніж потрібно, чим фактично позбавив права власності на частину домоволодіння інших співвласників. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.170 КАС України, оскільки позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції про те, що переданий на вирішення суду спір не є справою адміністративної юрисдикції. Скаржник вказує на те, його позов стосується правомірності рішень ДМБТІ без чого неможливе в подальшому звернення позивача до суду із цивільним позовом за визнанням права власності в порядку спадкування за законом. Позивач зауважує, що в поданому ним позові йдеться не про визнання права власності в порядку спадкування за
законом, як помилково вважав суд першої інстанції, а про правомірність реєстрації права власності ДМБТІ, як суб`єктом владних повноважень, та відсутність запису про незареєстровані частки, у зв`язку з чим, за позицією позивача, наявні підстави для розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.      
Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, зі змісту адміністративного позову вбачається, що зверненню позивача з цим позовом до суду передували наступні обставини.
Так, домоволодіння АДРЕСА_1 з 02.02.1949 року на праві спільної часткової власності належало в рівних долях ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частини.
05.05.1985 ОСОБА_3 склала заповіт, за яким належну їй частину будинку домоволодіння разом з прибудовами заповідала ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в рівних частках кожному.
Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняли ОСОБА_5 та ОСОБА_8 . Зазначена в заповіті ОСОБА_6 спадщину не приймала.
05.04.1985 у зв`язку із закінченням ОСОБА_5 будівництва нового будинку – Б1-ДМБТІ був складений акт про зміну часток в домоволодінні, на підставі якого та інших документів рішенням ВК Ленінської райради народних депутатів №539/4 від 11.10.1985 було узаконено будинок Б-1 за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , будинок введено в експлуатацію та визначено нові частки власності: ОСОБА_4 – 35/100 часток замість Ѕ частини, ОСОБА_3 – 25/100 часток замість Ѕ частини та ОСОБА_9 – 40/100 часток – зафіксовано, що новий будинок складає 40/100 частин від всього домоволодіння. 
24.01.1986 року Другою ДНК м. Дніпропетровська Романчукам видано свідоцтво про право на спадщину (одне на двох) на 2/8 частини житлового будинку з прибудовами та з приписом «на інші 2/8 частини будинку свідоцтво не видавалось».
Рішеннями Ленінського районного суду м. Дніпропетровська заповідальну частину будинку ОСОБА_10 було розподілено в натурі у відповідності до заповіту від 03.05.1983 та визнано, що ОСОБА_5 фактично прийняв спадщину за цим заповітом.
Батько позивача ОСОБА_5 проживав до смерті в прийнятій у спадщину частині будинку, при цьому з боку співвласників претензій до нього не було, але, як зазначав позивач, за наявності відмови нотаріуса він не має можливості скористатися батьківською спадщиною. 
В грудні 2020 року позивач звернувся до ДМБТІ із заявою про скасування помилкових реєстрацій, але відповіді не отримав.
Позивач вказував, що відповідачем не було враховано те, на час здійснення реєстрації частки у названому домоволодінні вже були перерозподілені, а тому ДМБТІ мало б зареєструвати право власності за ОСОБА_8 на 2/16 частини від всього домоволодіння, оскільки перереєстрована частка спадкодавця складала 25/100 частин замість Ѕ частини до цього. 
Вказуючи на протиправність реєстрації відповідачем права власності за ОСОБА_8 на ј частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що фактично позбавило права власності на частину домоволодіння інших співвласників, які вони набули на підставі заповіту, позивач звернувся до суду з позовом про скасування спірних реєстрацій.  
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлений спір не є справою адміністративної юрисдикції, оскільки позивач звернувся до суду з метою реалізації свого права на спадщину, тобто прав цивільних, захист яких підлягає в порядку цивільного судочинства.
З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції  погоджується з огляду на таке.
Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа – переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;
Публічно-правовий спір – спір, у якому:
- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать, зокрема, спори, які виникли між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, вчиняючи дії щодо державної власності частки ОСОБА_2 у домоволодінні АДРЕСА_1 , не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Вчинені відповідачем дії щодо державної реєстрації стосувалось реєстрації права іншої особи, а не позивача.
Крім цього, ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
У свою чергу, приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин.
Як свідчать встановлені обставини у цій справі, спірні відносини між сторонами не мають ознак публічно-правового спору, навпаки, характер цих правовідносин вказує про наявність приватноправового спору, який полягає у тому, що позивач, який вважає себе співвласником домоволодіння після смерті батька, не погоджується з правильністю розміру зареєстрованою за ОСОБА_2 часткою на домоволодіння, з чим пов`язує порушення свого права як співвласника домоволодіння.
Отже, спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, а випливає із захисту позивачем своїх прав власника нерухомого майна, тобто права цивільного.
При цьому, для вирішення питання щодо правомірності чи неправомірності дій БТІ щодо реєстрації права власності за одним із співвласником домоволодіння, визначальним є встановлення наявності права власності у осіб (співвласників) на нерухоме майно та визначення їх часток у власності домоволодіння, що виходить за межі повноважень суду адміністративної юрисдикції.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний спір має вирішуватися у порядку цивільного судочинства, оскільки приписами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлено правило про захист прав, зокрема, що виникають із у цивільних відносин, у порядку цивільного судочинства.
З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року по справі №160/5346/21 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 17.06.2021
Повний текст судового рішення складено 18.06.2021
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк