Номер провадження: 22-ц/813/1724/21 
Номер справи місцевого суду: 521/8508/18
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
           головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
                   при секретарі:  Павлючук Ю.В.,        
                                                    
 за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,
прокурора Елісашвілі О.М., 

           переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами прокуратури Одеської області та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі про відшкодування шкоди, завданої рішеннями органу досудового слідства, -
 
в с т а н о в и в:
 
21 травня 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, треті особи, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі про відшкодування шкоди, завданої рішеннями органу досудового слідства. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 27 травня 2015 року органом досудового розслідування, в особі слідчого СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області на той час, ОСОБА_3 , їй було повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015160020000030 від 09 лютого 2015 року за ч. 1 ст.  366 КК України.
29 вересня 2015 року, підготовлений та підписаний слідчим Мойсеевим О.С. і затверджений прокурором прокуратури м. Одеси Удовиченком О.Ф., обвинувальний акт за звинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, направлено до Малиновського районного суду м. Одеси для розгляду по суті. 
Розгляд кримінального провадження тривав більше року і лише ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2017 року обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015160020000030 від 09 лютого 2015 року відносно позивача, повернуто до Одеської місцевої прокуратури №2.
Прокурор Одеської місцевої прокуратури №2 Поліш Д.О., за результатами вивчення матеріалів досудового розслідування, 25 квітня 2017 року прийняв рішення про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, тобто за реабілітуючими підставами.
В результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, їй спричинено матеріальну шкоду в розмірі 10 900 грн. (витрати на правову допомогу адвоката) та моральну шкоду в розмірі 750 000 грн..
Моральна шкоду у розмірі 750 000 грн. полягає у тому, що незаконне порушення кримінального провадження стосовно неї, розслідування справи, здійснення процесуального керівництва за розслідуванням злочину, якого вона не вчинювала, незаконне повідомлення про підозру та підтримання в суді необґрунтованого обвинувачення порушило у неї нормальні стосунки з оточуючими її людьми, очорнило та принизило її в очах підлеглих працівників, поклало пляму на репутацію, завдало душевних страждань. Багато знайомих змінило своє відношення до неї не в кращу сторону, але самим болючим був удар по сімейному життю. Коли її мати похилого віку дізналась, що  притягують до кримінальної відповідальності її доньку, то стан здоров`я матері різко погіршився. З почуттями приниження та душевного страждання вони удвох із матір`ю прожили більше двох років та за цей час у неї значно погіршилося здоров`я.
Таким чином, позивач у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» зазначає, що має право в даному випадку на відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальну справу відносно неї було закрито, а також витрат на правничу допомогу.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та адвокат Дерментлі Родіон Савелійович  в її інтересах підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.
Представник відповідача, прокуратури Одеської області, в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що прокуратура області у цих правовідносинах процесуальних дій, які б порушували конституційні права ОСОБА_1 , відносно неї не вчиняла, а тому вона є неналежним відповідачем у цій справі. Отже, у спірних правовідносинах, суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури чи її посадова особа. Також представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 не наведено обґрунтованих розрахунків, з яких вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди саме у сумі 750 000 грн.. На підставі зазначеного, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.
Представник Головного управління Національної поліції в Одеській області   в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що порушення кримінального провадження відбулося внаслідок виявлення ознак кримінального правопорушення у діях позивача, при цьому наявність чи відсутність  складу злочину у цих діях, а отже і вирішення питання щодо відсутності в діях  складу кримінального правопорушення могло бути встановлено лише в рамках кримінального провадження. Тому з урахуванням інкримінованого позивачу кримінального правопорушення, застосування запобіжних заходів, а також проведення слідчих дій в рамках досудового розслідування, на думку органів досудового розслідування та прокуратури було цілком логічними діями, з точки зору кримінального процесуального законодавства України та не були діями, які не відповідали вимогам КПК України. Твердження позивачки про заподіяння моральної шкоди не обґрунтовані. Заявлені позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, згідно з діючим законодавством, повинні бути обґрунтовані наявністю такої шкоди, протиправністю діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Головне управління Національної поліції в Одеській області, в кримінальному провадженню №12015160020000030 від 09 лютого  2015 року, за фактом службового підроблення, відносно ОСОБА_1 , протизаконні дії не вчиняло, незаконність процесуальних дій під час кримінального провадження не доказана та нічим не підтверджується, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні  позовних вимог.
Представник третьої особи Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем  ОСОБА_1 не зроблено жодних посилань на нормативно-правовий документ, який передбачав би покладення відповідальності саме на державну казначейську службу України за неправомірні дії чи бездіяльність інших підприємств, установ, організацій. Державна казначейська служба України не уособлює державу чи Державний бюджет України, а є окремою юридичною особою, яка не може нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 45 Бюджетного кодексу України, податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на інших рахунках. Тому, стягнення з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 760 900,00 грн., призведе до нецільового використання бюджетних коштів саме Державної казначейської служби України, оскільки кошти, які виділяються на утримання органів Державної казначейської служби України, як окремих юридичних осіб та суб`єктів господарювання, на цілі, визначені чинним законодавством України, не можуть бути стягнуті на користь інших  осіб. Щодо розрахунку моральної шкоди, представник зазначив, що відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір мінімальної заробітної плати на 2015-2017 рік (т.я. спірні правовідносини тривали у період з 27.05.2015 (день повідомлення про підозру ОСОБА_1 ) до 25.04.2017р. (день винесення рішення про закриття кримінального провадження) було встановлено відповідними Законами України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік у місячному розмірі: з 1 січня 2015 – 1 218 грн., з 1 вересня 2015 – 1 378 грн., з 1 січня 2016 – 1 378 грн., з 1 травня 2016 – 1 450 грн., з 1 грудня 2016 – 1 600 грн., з 1 січня 2017 – 3 200 грн., про що не зазначається ОСОБА_1 у позовній заяві. Отже, до внесення змін до законів України щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 грн.. На підставі зазначеного, Державна казначейська служба України вважає, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1  до держави Україна в особі Державної казначейської служби України щодо стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 10 900 грн., що виразилась у витратах на правову допомогу адвоката, та моральної шкоди у розмірі 750 000 грн., загальною сумою 760 900 грн., на користь ОСОБА_1  призведе до економічно-необґрунтованих збитків Державного бюджету України та нецільового використання бюджетних коштів, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України».
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області, Головного управління національної поліції в Одеській області, треті особи, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі про відшкодування шкоди, завданої рішеннями органу досудового слідства, задоволено частково. Суд стягнув з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на відшкодування моральної шкоди 110445,40 грн., на відшкодування судових витрат (матеріальну шкоду) в розмірі 10 900 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач, прокуратура Одеської області, просить рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано, що строк перебування позивачки ОСОБА_1 під слідством та судом необхідно розраховувати з 27 травня 2015 року коли їй повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, й до 25 квітня 2017 року, закриття кримінального провадження за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто складає 22 місяця 28 днів, через що, позивачці відшкодовано на 14 700 грн. більше, та те, що позивачем невірно залучено до участі у справі у якості відповідача прокуратуру Одеської області. 
В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області в інтересах Державної казначейської служби України, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, а саме, судом не враховано положення пунктів 1,3,9 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»   від 06 грудня 2016 року №1774-УІІІ, що набрав чинності з 01 січня 2017 року, про те, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати та інших виплат, розрахункова величина застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року. На 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1 921,00  грн.. Отже, сума моральної шкоди, про відшкодування якої вправі ставити позивачка складає 50 842,47 грн. (26 місяців, 14 днів х 1 921,00 грн.).
 У судове засідання до суду апеляційної інстанції представники Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання ними судових повісток. 
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи,  матеріали кримінального провадження №12015160020000030 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, витребувані судом апеляційної інстанції, та перевіривши доводи, наведені у апеляційних скаргах та у відзивах адвоката Дерментлі Родіона Савелійовича в інтересах ОСОБА_1 на апеляційні скарги прокуратури Одеської області та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області в інтересах Державної казначейської служби України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокуратури Одеської області та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області в інтересах Державної казначейської служби України підлягають задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода  у разі встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури  або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності  і справедливості.
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Відповідно до статті 1  Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня  2014 року № 266/94-ВР (надалі – Закону №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону №266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону №266/94-ВР).
Згідно із частинами другою, третьою статті 13 Закону №266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Судом першої інстанції встановлено, що  27 травня 2015 року органом досудового розслідування, в особі слідчого СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Мойсеева Олександра Сергійовича, позивачці  ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015160020000030 від 09 лютого 2015 року за ч. 1 ст. 366 КК України (т. 1, а.с. 6).
29 вересня 2015 року, підготовлений та підписаний слідчим Мойсеевим О.С. і затверджений прокурором прокуратури м. Одеси Удовиченком О.Ф., обвинувальний акт за звинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, направлено до Малиновського районного суду м. Одеси для розгляд по суті (т. 1, а.с. 8-9).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2017 року обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015160020000030 від 09 лютого 2015 року відносно позивача, повернуто до Одеської місцевої прокуратури №2 (т. 1, а.с. 15-17).
25 квітня 2017 року прокурор Одеської місцевої прокуратури №2 Поліш Д.О., за результатами вивчення матеріалів досудового розслідування прийняв рішення про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, тобто за реабілітуючими підставами (т. 1, а.с. 4-5).
В ході судового розгляду встановлено, що кримінальну справу відносно позивача ОСОБА_1 було закрито та вона перебувала під слідством і судом з 09 лютого 2015 року по 25 квітня 2017 року (закриття судом кримінального провадження), що в загальному становить 26 місяців і 14 днів.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 09.02.2015р. по 25.04.2017р., тобто 26 місяців і 14 днів. За цей період часу, позивачка  дійсно зазнала моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зав`язків, погіршенні стосунків з оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, що надає позивачці право на отримання компенсації на підставі положень статті 13 Закону №266/94-ВР. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Відповідно до статті 8  Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у 2019 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі, з 1 січня – 4 173 гривні. Отже розмір моральної шкоди, обрахованої у відповідності до вищевказаних норм права повинен становити 110 445,40 грн. (26 міс. х 4 173 грн. = 108 498 + за 14 днів (1 947,4грн.)). В результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, їй спричинено також матеріальну шкоду (витрати на правову допомогу адвоката) в розмірі  10 900 грн..
Посилання відповідача прокуратури Одеської області та Головного управління Державної казначейської служби України в інтересах Державної казначейської служби України в апеляційних скаргах на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим та підлягає відповідно зміні та скасуванню, оскільки прокуратура Одеської області вважає, що судом не враховано, що строк перебування позивачки ОСОБА_1 під слідством та судом необхідно розраховувати з 27 травня 2015 року коли позивачці повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, й до 25 квітня 2017 року, закриття кримінального провадження за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто складає 22 місяця 28 днів. Отже Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області вважало, що згідно діючого законодавства з 01 січня 2017 року розмір моральної шкоди повинен визначатися, виходячи не з розміру мінімальної заробітної плати, а з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, а саме, на 01 січня 2019 року – 1 921,00  грн., не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду  з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.
Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.
Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04  у   параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде  вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись  як вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі  цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певнусвободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється  на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги  і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення  для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем, прокуратурою Одеської області, та Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області в інтересах Державної казначейської служби України не доведено належним чином заперечення проти позову, а саме, в частині періоду перебування під час слідства та судом та визначення розміру моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів досудового слідства.
Так, судом першої інстанції з достовірністю об`єктивністю встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 09.02.2015р. по 25.04.2017р., тобто 26 місяців і 14 днів.
Розглядуючи аналогічну справу. Верховний Суд у постанові від 22 липня 2020 року у справі №495/6187/16 (провадження №61/8385св20) зробив наступний правовий висновок: «встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відшкодування шкоди ОСОБА_1 на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати за 22 місяці перебування позивача під слідством та судом у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, визначивши відшкодування у розмірі  150 000,00 грн. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував тривалість незаконного перебування під слідством та судом, порушення звичайного ритму життя та виникнення певних обмежень та незручностей у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності».
У постанові від 24 лютого 2021 року у справі №522/4970/18 (провадження №61-7773св20) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «встановивши, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом позивачу заподіяно моральну шкоду, яка проявилась у порушенні нормальних життєвих стосунків, нанесенні шкоди діловій репутації, захворюванні батька позивача, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення Закону № 266/94-ВР та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, розмір відшкодування якої визначається із урахуванням обставин справи, засад розумності та справедливості, проте у будь-якому разі не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що діяв на момент розгляду справи у суді».
Таким чином, доводи відповідача, прокуратури Одеської області, про те, що   період перебування позивачки під слідством та судом необхідно розраховувати з 27 травня  2015 року до 25 квітня 2017 року, тобто 22 місяця 28 днів, є помилковими.
Доводи Головного управління Державної виконавчої служби України в Одеській області в інтересах Державної казначейської служби України в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди помилково застосував у якості розрахункової величини мінімальну заробітну плату, не приймаються до уваги за таких підстав.
Так, у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №468/901/17 (провадження №61-2934св18) Верховний Суд виходив з наступного правового висновку: «змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, апеляційний суд, виходив із того згідно з пунктами 3 та 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України   від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата не підлягала застосуванню як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін  до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Тобто суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати на рівні 1 600 грн за кожен місяць перебування позивача під слідством.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Отже, апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції помилково застосував розрахункову величину мінімальної заробітної плати у розмірі    1 600 грн.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року відсутні.
Таким чином, враховуючи положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати у сумі 3 200 грн..
Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження №61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі №464/6863/16 (провадження №61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі №205/119/17 (провадження №61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц (провадження №61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі №534/955/17 (провадження  №61-22539св18)».
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розмір моральної шкоди повинен становити 110 445,40 грн. (26 місяців х 4 173 грн. = 108 498 + за 14 днів (1 947,4 грн.)).
Не погоджується колегія суддів з твердженнями Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області в інтересах Державної казначейської служби України про те, що розмір витрат на правничу допомогу не доведений. 
Згідно із пунктом 4 частини першої статті 3 Закону №266/94-ВР, у наведених в  статті 1  цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (у редакції на час укладення договору) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) (далі - Закон) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні  для виконання договору.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно із частиною першою статті 27 Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина третя статті 27 Закону).
За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі  статтею 903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (частина п`ята статті 626 ЦК України).
Відповідно до статті  30 Закону, статтею 28 Правил адвокатської етики (у редакції 2012 року)  гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з правовим висновком викладеним у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18: «Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня  2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України»,  від 26 лютого 2015 року  у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір – обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що згідно угоди №4 про надання правової допомоги від 18.12.2015р., укладеної між адвокатом Дерментлі Р.С. та позивачкою  ОСОБА_1 , адвокат Дерментлі Родіон Савелійович надавав їй правничу допомогу  під час розгляду кримінального провадження №12015160020000030, відомості про яке внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 09 лютого 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (т. 1, а.с. 38).
Наданими додатковими угодами про надання правової допомоги від 18 грудня 2015 року та від 05 квітня 2018 року (т. 1, а.с. 39, 40), копіями журналів судових засідань при розгляді кримінального провадження (т. 1, а.с. 45-79) з достовірністю підтверджується, що розмір правничої допомоги, наданої адвокатом Дерментлі Родіоном Савелійовичем позивачці ОСОБА_1 , становить 10 900 грн..
Колегія суддів вважає, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір – обґрунтованим, розумним, співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та такими, що підлягають обов`язковому поверненню позивачці за рахунок держави.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження  не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні   у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач ОСОБА_1 скористалась ефективним засобом юридичного захисту свого порушеного права, що передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні  усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та вірно виходив з того, що є законні підстави для часткового задоволення позову. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції або зміни судового рішення й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову  або зменшення розміру моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів досудового слідства немає. 
Разом з тим зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкт його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим, з огляду на наступне.
Так, у постанові від 24 лютого 2021 року у справі №522/4970/18 (провадження №61-7773св20) Верховний Суд дійшов такого правового висновку: «разом з тим зазначення апеляційним судом у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкт його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим, з огляду на таке.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти    мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення  (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18).
Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що резолютивна частина постанови підлягає зміні в частині зазначення про стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України».
За таких підстав, колегія суддів, виконуючи повноваження суду касаційної інстанції, дійшла висновку про викладення резолютивної частини рішення суду першої інстанції  в наступній редакції: «Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, 110 445,40 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 10 900 грн..  
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 263, 264 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції частині зазначення про стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України, та визначенням того,  що сума стягнута у якості судових витрата на правову допомогу у кримінальній справі  не є матеріальною шкодою. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції по суті залишено без змін, колегія суддів не проводить розподіл судових витрат понесених прокуратурою Одеської області та Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області в інтересах Державної казначейської служби України при подачі апеляційних скарг на судове рішення.
Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу прокуратури Одеської області та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області задовольнити частково.
Резолютивну частину рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2019 року змінити та викласти в такій редакції:
«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України  на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на відшкодування моральної шкоди 110 445,40 грн., на відшкодування судових витрат на правничу допомогу 10 900 грн.»
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
 Повний текст судового рішення складено: 27 квітня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік