П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/11946/20	
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача - Стас Л.В.,
суддів: Турецької І.О., Шеметенко Л.П., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач/ ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:
- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 29 березня 2019 року по 20 жовтня 2020 року;
- визнати протиправною відмову ВЧ НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 29 березня 2019 року по 20 жовтня 2020 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі – Порядок №100);
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 29 березня 2019 року по 20 жовтня 2020 року, відповідно до Порядку №100.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що йому під час звільнення з військової служби, відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) №62 від 29 березня 2019 року, в порушення вимог п.14 абз.3 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року (далі – Закон №2011-ХІІ), не було нарахована та виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року по справі №420/445/20, яке набрало чинності, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення, 29 березня 2019 року.
Втім, на виконання рішення суду лише 20 жовтня 2020 року відповідачем на картковий рахунок позивача були перераховані грошові кошти.
23 жовтня 2020 року позивач звернувся до командування ВЧ НОМЕР_1 з проханням нарахування та виплати йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 29 березня 2019 року по 20 жовтня 2020 року.
Листом від 27 жовтня 2020 року ВЧ НОМЕР_1 , розглянувши звернення, повідомила позивачу, що ст.117 КЗпП України не розповсюджується до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Позивач вважає відмову в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку необґрунтованою, оскільки особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Несвоєчасний розрахунок при звільненні доводить, що ВЧ НОМЕР_1 не виконала свої зобов`язання та порушила його законне право щодо отримання остаточного розрахунку в строки, визначені законодавством.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, за період з 29 березня 2019 року по 20 жовтня 2020 року.
Визнано протиправною відмову ВЧ НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 29 березня 2019 року по 20 жовтня 2020 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку №100.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 29 березня 2019 року по 20 жовтня 2020 року, відповідно до Порядку №100.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ВЧ НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на  порушення судом першої інстанції  норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що обраний позивачем спосіб захисту свого права є неправильним, оскільки наказ Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 29 березня 2019 року №62 про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення не оскаржується та не оскаржувався раніше, а також те, що з рапортом з приводу не виключення його зі списків особового складу частини не звертався, таким чином позивач погодився на виключення зі списків особового складу військової частини, що, в свою чергу, виключає неправомірність дій військової частини.
Апелянт впевнений в тому, що в даному випадку положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають в порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, оскільки позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, вже звертався до суду з позовом щодо стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку (рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року у справі №420/445/20). Дані обставини, визнаються сторонами по справі та не потребують доказування, відповідно до частини 1 статті 78 КАС України.
Компенсація за затримку виплати заробітної плати, відповідно до статті 117 КЗпП України, може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 
Таким чином, відсутні обґрунтовані підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 24 січня 2018 року у справі №807/1502/15, від 27 червня 2018 року у справі №810/1543/17, від 06 червня 2018 року у справі №804/1782/16.
Поряд з цим, апелянт послався на пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», з урахуванням висновків якого, на його думку, відсутні підстави для відшкодування середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку.
Позивач, ОСОБА_1 своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 14 вересня 2015 року (а.с.8).
Наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 26 березня 2019 року №75, позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом "б" пункту 2 частини 5 (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII) (а.с.5).
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29 березня 2019 року №62 капітана 2 рангу ОСОБА_1 , старшого офіцера Відділу комплектування управління персоналу штабу ВЧ НОМЕР_1 , звільненого наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 26 березня 2019 року №75, з військової служби у запас за підпунктом "б" пункту 2 частини 5 (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби) статті 26 Закону №2232-XII, наказано вважати таким, що 29 березня 2019 року справи та посаду здав. З 29 березня 2019 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , знято з усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси (а.с. 4).
Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року по справі №420/445/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 , ВЧ НОМЕР_3 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 29 березня 2019 року. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 29 березня 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Присуджені позивачу кошти були переведені на його картковий рахунок 20 жовтня 2020 року, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку про зарахування на рахунок позивача суми заробітної плати 46885,05 грн. (а.с.23).
23 жовтня 2020 року позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 з проханням про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 29 березня 2019 року по 20 жовтня 2020 року (а.с.9).
Листом від 27 жовтня 2020 року командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України повідомила позивачу, зокрема, що правових підстав для застосування ст.ст. 116 та 117 КЗпП України до військовослужбовців та виплату середньомісячного заробітку не вбачається (а.с.12-13).
Не погодившись з вказаною відмовою позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця відшкодовувати, передбачені ст.117 КЗпП, майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
До вказаного висновку суд дійшов з урахування постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та постанови Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/20.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України).
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Частиною 2 ст.117 КЗпП України визначено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: «Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум», яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
Так, оскільки рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року по справі №420/445/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, вирішено на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).
Зазначені висновки суду повністю спростовують доводи апелянта.
Поряд з цим, посилання відповідача на висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», як на підставу для відмови в задоволенні позову, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на таке.
Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.
Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15).
Такі висновки колегії суддів відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, які, в силу положень ч.5 ст.242 КАС України, є обов`язковими для врахування судами.
Посилання відповідача на те, що ст.ст. 116, 117 КЗпП України не застосовуються до спірних відносин, оскільки останні врегульовані спеціальними нормативно-правовими актами, які не передбачають стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає неприйнятними, з таких підстав.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані положеннями КЗпП України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 04 грудня 2019 року у справі №825/66/16.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 29 березня 2019 року (день виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по день фактичного розрахунку, 20 жовтня 2020 року, що відповідає положенням ст.117 КЗпП України.
Разом з цим, суд першої інстанції, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не визначив розмір такого відшкодування.
Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
У відповідності до п.5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п.8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 січня 2015 року (справа № 6-195цс14) та від 23 січня 2015 року (№6-1093цс15), а також Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2020 року (справа №316/2896/14-а), у постанові від 28 січня 2021 року (справа №580/2427/19).
З метою здійснення розрахунку колегією суддів постановлено ухвалу від 29 квітня 2021 року, якою витребувано у ВЧ НОМЕР_1 , довідку про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два календарні місяці перед його виключенням зі списків особового складу та всіх видів забезпечення – січень-лютий 2019 року.
На виконання вказаної ухвали відповідачем надано довідку №263 від 30 квітня 2021 року, згідно якої загальна сума нарахованого грошового забезпечення за період січень-лютий 2019 року становить 40998,05 грн. та розрахунок грошової компенсації, який склав 19036,64 грн.
Так, у січні 2019 року та лютому 2019 року було усього 59 днів, отже середньоденна заробітна плата позивача за два повністю відпрацьованих місяці склала 40998,05 грн./59=694,88 грн. 
Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (29 березня 2019 року) та дату проведення остаточного розрахунку (20 жовтня 2020 року), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 389 робочих днів, обрахованих згідно з листами Мінсоцполітики про Норми тривалості робочого часу на 2019 р. (189 р.д.), 2020 р. (200 р.д.).
Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 30 березня 2019 року (наступний день після звільнення) по 20 жовтня 2020 року становить 270308,32 грн. (694,88 грн. - середньоденний заробіток позивача * 389 днів).
Колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Такого висновку суд апеляційної інстанції, дійшов з урахуванням правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 19036,64 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
За змістом ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити судове рішення шляхом викладення абзацу четвертого його резолютивної частини у наступній редакції: «Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_5 ) середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 29 березня 2019 року по 20 жовтня 2020 року, у розмірі 19036,64 грн. (дев`ятнадцять тисяч тридцять шість грн. 64 коп.)». В іншій частині рішення суду першої інстанції  - залишити без змін.
Керуючись ст.ст.308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року – змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення суду в наступній редакції: 
«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_5 ) середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 29 березня 2019 року по 20 жовтня 2020 року, у розмірі 19036,64 грн. (дев`ятнадцять тисяч тридцять шість грн. 64 коп.)».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 03.06.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Турецька І.О.    Шеметенко Л.П.