ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/20151/14                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
                                        
Судді-доповідача:                                                                                Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                           Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної податкової служби, Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, третя особа - Міністерство юстиції України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної податкової служби (далі - відповідач, апелянт, Офіс ВПП ДПС), третя особа  - Міністерство юстиції України (далі - третя особа, МЮУ) в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ МГУ МДЗ - ЦО від 24 жовтня 2014 року №387-о про звільнення полковника податкової міліції ОСОБА_1 з посади та податкової міліції у запас Збройних сил України на підставі Закону України «Про очищення влади»;
- поновити позивача у розпорядження МГУ МДЗ - ЦО (відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України від 11 квітня 2014     року №882-8);
- зобов`язати відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання (видалення) відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», що розміщені в реєстрі на сайті http://lustration.minjust.gov.ua/register.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ прийнято відповідачем всупереч положень Конституції України, міжнародних договорів, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших норм міжнародного права, практиці Європейського суду з прав людини та чинному законодавству України.
Позивач стверджує, що звільнення з посади відбулося з формальних підстав та без урахування істотних обставин для вирішення справи, оскільки протягом усього періоду перебування на посаді, будь-яких заходів юридичної відповідальності не застосовувались, будь-які рішення, дії або бездіяльність, вказані у частині другій статті 1 Закону України «Про очищення влади» з боку позивача не вчинялися.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 24 жовтня 2014 року №387-о «Про звільнення полковника податкової міліції ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 у розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби. В іншій частині адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи та неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що звільнення позивача з посади здійснювалось Міністерством доходів і зборів України із неухильним дотриманням Порядку, визначеного Законом України «Про очищення влади» та відповідно на підставах, передбачених п.7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою Офісу великих платників податків Державної податкової служби, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 12 квітня 2021 року. 
ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не подавав, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження. 
Відповідно до    статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що під час розгляду справи відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посади в системі органу, який забезпечує формування та реалізацію податкової та/або митної політики сукупно не менше одного року. Також відповідачем не надано доказів того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто у даному випадку, відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади». 
Судом першої інстанції встановлено та  підтверджується матеріалами справи, що наказом Міністерства доходів і зборів України від 11 квітня 2014 року №882-8 «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » полковника податкової міліції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника - начальника слідчого управління фінансових розслідувань Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників, зарахувавши його у розпорядження Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників, на підставі рапорту ОСОБА_1 .
Наказом МГУ МДЗ-ЦО від 24 жовтня 2014     року №387-о «Про звільнення полковника податкової міліції ОСОБА_1 » відповідно до підпункту 1 пункту 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та пункту 62 підпункту «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114, полковника податкової міліції ОСОБА_1 звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) на підставі Закону України «Про очищення влади».
Позивач, вважаючи звільнення протиправним та незаконним, звернувся до адміністративного суду з позовною заявою, яку розглянуто судом першої інстанції та ухвалено оскаржуване рішення від 30 грудня 2020 року.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 30 грудня 2020 року та оцінюючи відповідні висновки, викладені у рішенні, колегія суддів враховує, що відповідно до частини другої    статті 19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Частиною другою    статті 38 Конвституції України    громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Згідно з частиною першою    статті 43 Конституції України    кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті    Конституції України    громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.
Закон України «Про очищення влади», який набрав чинності 16.10.2014 року, визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.
Відповідно до    статті 1 Закону    очищення влади (люстрація) - це встановлена цим    Законом    або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Протягом десяти років з дня набрання чинності цим    Законом    посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій    статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим    Законом заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.    
Отже, системний аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику за критерієм перебування на керівних посадах (керівників і заступників керівників) територіального (регіонального) органу.
Особи, зазначені у частинах третій, п`ятій - сьомій    статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п`яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду.
Заборона, передбачена частиною третьою або четвертою цієї статті, може застосовуватися до особи лише один раз.
Правовою підставою для звільнення ОСОБА_1 зазначено підпункт 1 пункту 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та пункт 62 підпункту «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114.
Пункт 1 Положення про Державну податкову адміністрацію України, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2007 року №778, визначав, що Державна податкова адміністрація України (ДПА) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів. ДПА забезпечує реалізацію єдиної державної податкової політики, державної політики у сфері контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, здійснює міжгалузеву координацію у цій сфері.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого    Указом Президента України від 12 травня 2011 року №584/2011, ДПС України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію єдиної державної податкової політики, а також державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, здійснює міжгалузеву координацію у цій сфері.
Згідно з пунктом 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує, зокрема, державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи.
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство доходів і зборів України, затвердженого    Указом Президента України від 18 березня 2013 року №141/2013, Міністерство доходів і зборів України (Міндоходів України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міндоходів України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань: забезпечення формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізації єдиної державної податкової, державної митної політики.
Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №375, Міністерство фінансів України (Мінфін) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінфін є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує зокрема, формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику.
Таким чином, що у період з 25    лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року органом, який забезпечує формування та реалізацію податкової та/або митної політики, були лише Міністерство доходів і зборів України та Міністерство фінансів України; у свою чергу такі органи, як Державна податкова адміністрація України, Державна податкова служба України та Державна фіскальна служба України виконували тільки функції реалізації державної податкової та/або митної політики.
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
У зв`язку з цим у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
Колегія суддів вважає за необхідне також звернути увагу на те, що Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17, вказавши на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених    законом    норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).
17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів    Закону №1682-VII, що одразу призвело до втрати всіх своїх здобутків. Суд дійшов того висновку, що    Закон України «Про очищення влади»    вплинув на заявників у трьох аспектах: їх звільнили з державної служби; до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років, та відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення    Закону «Про очищення влади».    Суд вважає, що поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої винагороди. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби, у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці.        Відомості про застосування до заявників заходів, передбачених    Законом «Про очищення влади», було одразу оприлюднено, ще до того, як було розглянуто їхні позови.    Закон «Про очищення влади»    не вимагав будь-якого доведення індивідуальної вини, а його оголошена мета полягала в «очищенні» державної служби від осіб, які асоціювалися із «узурпацією влади», підривом основ національної безпеки та оборони і порушеннями прав людини. За таких обставин застосування заходів, передбачених    Законом «Про очищення влади», ймовірно було тісно пов`язано із соціальною та професійною стигматизацією, як стверджували заявники. Той факт, що на момент подій поведінка заявників була законною, є аспектом, який також може враховуватися під час оцінки необхідності втручання.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що із наведеного списку посад, які обіймав ОСОБА_1 у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, не вбачається, що позивач перебував на посадах керівника чи заступника керівника територіального органу Державної податкової адміністрації України, Державної податкової служби України, Міністерства доходів і зборів України в області. Як вірно зазначив суд першої інстанції, що періоди перебування чи виконання обов`язків ОСОБА_1 на вказаних посадах не підпадають під критерії, визначені пунктом 8 частини першої статті 3     Закону України «Про очищення влади», оскільки ці керівні посади, які обіймав позивач, є посадами в несамостійних структурних підрозділах у складі Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України - Центрального офісу з обслуговування великих платників. Крім того, період перебування позивача на вказаних посадах становить менше одного року.
Усталений принцип практики Суду полягає у тому, що люстрація не може застосовуватись для покарання, відплати або помсти. Це також стосується оскаржуваних заходів, передбачених    Законом «Про очищення влади».     Згідно з твердженнями Верховного Суду та доводами Уряду мета    Закону «Про очищення влади»    полягала у відновленні довіри до державних установ і захисті демократичної форми правління.
Проте цілком можливо, що зазначені цілі могли бути досягнуті шляхом застосування менш суворих заходів як, наприклад, якщо це можливо, відсторонення заявників від їхніх керівних посад після проведення індивідуальної оцінки та, якщо це можливо, переведення на менш відповідальні посади. Далекосяжний характер застосованих до заявників заходів у поєднанні з доволі гострими формулюваннями, використаними у    статті 1 Закону «Про очищення влади»    щодо цілей    Закону, порушують питання про те, що деякі із цих заходів принаймні частково були вмотивовані помстою тим, хто асоціювався з попередньою владою.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, оскаржуваним наказом від 24 жовтня 2014 року № 387-о, позивач звільнений відповідно до підпункту 1 пункту 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади»    як такий, що у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посади керівника, заступника керівника територіального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику, сукупно не менше року.
Проте, колегія суддів зазначає, що метою                Закону України «Про очищення влади»            є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності та гарантування права на захист.
Виходячи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що Закон України «Про очищення влади» передбачає можливість звільнення із займаної посади, а не зі служби у податковій міліції взагалі, проте, оскаржуваним наказом ОСОБА_1 звільнено не тільки з посади, а й зі служби у податковій міліції, що не відповідає нормам цього Закону в цілому. Встановлені статтею 1 Закону України «Про очищення влади» заборони обмежують перебування особи на конкретних посадах, що передбачені статтею 3 Закону протягом конкретного строку, а не на службі в податковій міліції в цілому.
Колегія суддів зазначає, що зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що поруч із нормами Закону України «Про очищення влади» позивача звільнено з податкової міліції відповідно до підпункту "а" пункту 62 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29     липня 1991 року №114.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції вірно зазначив, що будь-якої з підстав для звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до пункту 64 Положення про проходження служби відповідачами не наведено, а також не доведено наявність у межах спірних правовідносин правових підстав для звільнення ОСОБА_1 зі служби в податковій міліції.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з чим вважає наказ МГУ МДЗ - ЦО від 24 жовтня 2014 року №387-о протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
За таких обставин для забезпечення ефективного захисту прав позивача суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 слід поновити у розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби. 
Щодо позовних вимог в частині про зобов`язання відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання (видалення) відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», що розміщені в реєстрі на сайті http://lustration.minjust.gov.ua/register, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі                статтею 7 Закону України «Про очищення влади»                відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою                статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення                Закону України «Про очищення влади»                (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.
Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.
Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення                Закону України «Про очищення влади», затвердженим                наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2014 № 1704/5                (далі - Положенням про Реєстр), передбачено, що Держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Положення про Реєстр підставою для внесення Реєстратором відомостей про особу є:
- надходження до Реєстратора від керівника органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена у частині третій                статті 1 Закону України «Про очищення влади», відомостей про звільнення особи з посади у зв`язку із застосуванням такої заборони;
- надходження до Реєстратора від керівника органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої                статті 2 Закону України «Про очищення влади», інформації про неподання заяви такої особи у строк, передбачений частиною другою                статті 4 Закону України «Про очищення влади»                разом з відомостями про звільнення особи з посади;
- надходження до Реєстратора від Державної судової адміністрації електронної копії рішення суду, яке набрало законної сили, щодо осіб, зазначених у частині четвертій                статті 1 Закону України «Про очищення влади», та відомостей про особу, передбачених пунктом 4 цього розділу.
Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру.
Відповідно до пункту 5 Розділу II Положення про Реєстр, підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою                статті 1 Закону України «Про очищення влади», є, зокрема, надходження до Реєстратора відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.
Колегія суддів звертає увагу, що                Законом України «Про очищення влади»                та Положенням про Реєстр не передбачено можливості відкликання відомостей про застосування заборони та суб`єктів, які б могли відкликати такі відомості, натомість передбачено, що у випадку надходження до Реєстратора - Міністерства юстиції України відповідного судового рішення, яке набрало законної сили відомості про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою                статті 1 Закону України «Про очищення влади»    вилучаються з Реєстру.
З огляду на викладене, чинним законодавством чітко визначено механізм вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою    статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Таким чином, виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ч. 1    статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України    за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до    статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Враховуючи викладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам, а доводи апелянта їх не спростовують.
Оскільки колегія суддів не скасовує та не змінює судове рішення підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями    242,    308,    315,    316,    321,    322,    325,    328,    329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів,        -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року у справі №826/20151/14 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач                                                                                               О.М.Кузьмишина

Судді                                                                                                                       Л.О.Костюк
                                                                                                                                                                                                                                    
                                                                                                    О.Є.Пилипенко