ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" квітня 2021 р.           Справа№ 911/1838/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Станіка С.Р. 
          Тищенко О.В. 

секретар судового засідання         Макуха О.А.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Київської обласної  прокуратури 
на рішення Господарського суду Київської області
від                  17.11.2020 (повний текст складено 27.11.2020)
у справі        № 911/1838/20 (суддя Заєць Д.Г.)
за позовом   Прокурора Київської області в інтересах держави в особі
                     Територіальної громади міста Буча Київської області
до                   1) Бучанської міської ради
                      2) Комунального підприємства «Бучабудзамовник»
                      3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна                
                     компанія Дістріктбуд»
про                визнання недійсним рішень та договору суперфіцію
                  земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Київської області в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Буча Київської області (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області  з позовом до Бучанської міської ради (далі - відповідач-1), Комунального підприємства «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради (далі - відповідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Дістріктбуд» (далі - відповідач-3) про визнання недійсним рішень Бучанської міської ради та договору суперфіцію земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог зазначив про порушення  вимог земельного законодавства при прийнятті рішень та укладенні спірного Договору, а сааме, щодо передачі земельної ділянки для забудови КП «Бучабудзамовник», яке не мало наміру її використовувати за цільовим призначенням, а лише передати її в користування юридичній особі в супереч встановленої процедури передачі - без проведення земельних торгів. За твердженнями прокурора, внаслідок прийняття спірних рішень Бучанською міською радою фактично відбудеться протиправне вибуття земель із комунальної власності територіальної громади м. Буча, що порушує інтереси держави в особі цієї територіальної громади, яка є власником землі.
Рішенням Господарського суду Київської області від 17.11.2020 у справі № 911/1838/20 у задоволенні позову Прокурора Київської області в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Буча Київської області до Бучанської міської ради, Комунального підприємства   «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю  «Будівельна компанія Дістріктбуд» про визнання недійсними рішень Бучанської міської ради від 19.12.2019 №4402-71-VII «Про затвердження документації із землеустрою та про передачу земельної ділянки з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021 в постійне користування», від 27.02.2020 №4652-74-VII «Про розгляд звернення комунального підприємства «Бучабудзамовник» та Договору суперфіцію земельної ділянки №369 від 05.03.2020, укладеного між Бучанською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Дістріктбуд» відмовлено повністю. Заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021, яка розташована в Київській області, м. Буча, в межах вулиць Тарасівська, Н. Яремчука та С. Крушельницької, площею 0,5713га. та заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Дістріктбуд» чи будь-яким іншим фізичним і юридичним особам проводити на земельній ділянці з кадастровим номером: 3210800000:01:097:0021, що розташована в Київській області, м. Буча, в межах вулиць Тарасівська, Н. Яремчука та С. Крушельницької, площею 0,5713га, підготовчі та будівельні роботи, вжиті ухвалою Господарського суду Київської області від 14.08.2020 року у справі №911/1838/20 - скасовано.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, Заступник керівника Київської обласної прокуратури оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати  та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням вимог процесуального права. Зокрема, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про недоведеність доводів прокурора щодо допущених порушень під час винесення оспорюваних рішень та укладення спірного Договору суперфіцію. За твердженнями апелянта, основними правовими підставами позову у даній справі стали встановлені факти порушення органом місцевого самоврядування вимог ст. 19 Конституції України, ст.ст. 92, 95, 102-1, 120, 134, 135 Земельного кодексу України, ст.ст. 377, 413 ЦК України, ст.ст. 4, 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». При цьому, апелянт звертав увагу, що інститути постійного користування та суперфіцію є відмінними за своєю правовою природою та підставами їх виникнення. За твердженнями  апелянта, КП «Бучабудзамовник» не є власником земельної ділянки, а лише постійним користувачем, а тому не наділений правом розпорядження земельною ділянкою, в тому числі й щодо укладення Договору суперфіцію, відповідно ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» мало право отримати у користування вказану земельну ділянку виключно на земельних торгах, на конкурентних засадах, шляхом участі в аукціоні. Крім цього, апелянт стверджував, що місцевий суд безпідставно прийняв в якості належного доказу правомірності дій органу місцевого самоврядування рішення Бучанської міської ради від 25.09.2008 № 962-39-У, як належну правову підставу прийняття оскаржуваних у справі рішень  та  укладення договору суперфіцію, адже  це рішення  також суперечить  приписам законодавства та є нечинним - в матеріалах справи відсутні докази  його державної реєстрації Міністерством юстиції України та офіційного оприлюднення як нормативно-правового акту.
Заперечуючи проти  апеляційної скарги, відповідач-3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив про необґрунтованість доводів скаржника про здійснення КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради розпорядження спірною земельною ділянкою, адже останнє не вчиняло будь-яких дій, спрямованих на розпорядження цією земельною ділянкою та не змінювало комплексу своїх прав щодо неї. При цьому, відповідач-3  стверджував, що  умовами Договору суперфіцію не передбачено будь-якої зміни обсягу прав та обов`язків КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради щодо спірної земельної ділянки, останнє в повному обсязі зберігає свій статус постійного користувача земельної ділянки та обсяг належних йому правомочностей. За твердженнями відповідача-3, рішення Бучанської міської ради від 25.09.2008 року №962-39-У, яким затверджено Порядок заключення договорів суперфіцію в місті Буча, є чинним, апелянт помилково посилався на недотримання порядку реєстрації нормативно-правових актів при його прийнятті, адже приписи Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до органів юстиції та проведення їх державної реєстрації, затверджені Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5, поширюються на нормативно-правові акти міністерств та інших органів виконавчої влади та не розповсюджуються на рішення місцевих рад, якими визначаються окремі питання функціонування територіальної громади. Крім цього, відповідач-3 наголошував, що ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» не вчинялось жодних протиправних дій при укладенні Договору суперфіцію, а тому позбавлення його  майна в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є порушенням  цієї статті Першого протоколу до Конвенції.
В судове засідання апеляційної інстанції 13.04.2021 з`явились  представники прокуратури,  відповідача 1 та 3, представник відповідача-2 не з`явився не зважаючи на  його належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення йому відповідної ухвали суду про призначення справи до розгляду, яку за наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень 30.03.2021 отримано  уповноваженим представником відповідача-2.
За приписами  ч.ч. 1, 3 ст. 202  ГПК України  неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Положеннями п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої   Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 13.04.2021 представник відповідача-2, явка якого в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважав за можливе  розглядати справу за відсутності  цього учасника за наявними у справі матеріалами.
Представник прокуратури в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повному обсязі.
Представники відповідачів 1 та 3 в даному судовому засіданні надали пояснення, в яких заперечили доводи апеляційної скарги, просили не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши пояснення представників прокуратури, відповідачів 1 та 3, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено  матеріалами справи,  рішенням Бучанської міської ради від 19.12.2019 №4402-71-VII затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування для будівництва і обслуговування будівель торгівлі та передано в постійне користування КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради земельну ділянку площею 0,5713 га з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021 для будівництва та обслуговування об`єктів торгівлі в межах вулиць Тарасівська, Н. Яремчука та С. Крушельницької м. Буча, про що внесено запис в Реєстр речових прав на нерухоме майно - індексний номер рішення 50452415 від 24.12.2019.
Рішенням Бучанської міської ради від 27.02.2020 №4652-74-VII «Про розгляд звернення комунального підприємства «Бучабудзамовник»» Комунального підприємства «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради надано дозвіл на укладення договору суперфіцію на земельну ділянку площею 0,5713 га з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021 з ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» терміном на 5 років для будівництва та обслуговування об`єктів торгівлі.
В подальшому, 05.03.2020 між Бучанською міською радою (відповідач-1, власник за договором) від імені якої на підставі 74 сесії 7 скликання №4652-74-VII від 27.02.2020 Бучанської міської ради діє Комунальне підприємство «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради «правокористувач» (відповідач-2, суперфіціар за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Дістріктбуд» (відповідач-3,  суперфіціарій за договором) укладено Договір суперфіцію земельної ділянки (далі - Договір), який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Луб`яніченко А.В. та зареєстровано в реєстрі за №369, про що внесено запис в Реєстр речових прав на нерухоме майно індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 51490356 від 05.03.2020.
За умовами п. 1.1, 1.2, 1.3 Договору суперфіціар надає, а суперфіціарій приймає в строкове платне користування земельну ділянку за адресою: Київська область, м. Буча, в межах вулиць Тарасівська, Н.Яремчука та С.Крушельницької (далі - земельна ділянка). Метою надання в користування земельної ділянки є здійснення суперфіціарієм будівництва будівель торгівлі згідно затвердженого проекту будівництва, з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.
Загальна площа наданої в користування земельної ділянки 0,5713 га, кадастровий номер 3210800000:01:097:0021 (п. 2.1 Договору).
Договір згідно п. 3.1 укладено строком на 5 (п`ять) років.   
Відповідно до п. 4.1. Договору щорічна плата за користування земельною ділянкою встановлено в розмірі 331 459,75 грн., щомісячна плата за користування земельною ділянкою становила 27 621,65 грн.
Передача земельної ділянки в користування здійснюється без розроблення проекту її відведення. Передача земельної ділянки в користування суперфіціарію здійснюється протягом 5-ти денного строку після державної реєстрації права за цим Договором. Право на використання земельної ділянки відповідно до Договору виникало після державної реєстрації права за цим Договором в установленому законодавством порядку (Розділ 5 Договору).
Положеннями п. 7.2 Договору  сторони погодили, що укладення відносно земельної ділянки Договору суперфіцію не припиняє права власності та права постійного користування нею. Суперфіціар вправі реалізовувати свої повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою у повному обсязі, але при цьому він повинен попередити суперфіціарія про права третіх осіб на неї.
Відповідно до пп. 8.1.1 п. 8.1. та п. 8.4. Договору суперфіціар має право володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, наданою під забудову в обсязі, який не перешкоджатиме здійсненню будівельних робіт та вводу об`єкта в експлуатацію суперфіціарієм. Суперфіціарій зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення; приступити до використання земельної ділянки в строки, встановлені цим Договором та після підписання Акту приймання-передачі земельної ділянки; своєчасно вносити плату за користування земельною ділянкою в порядку та строки, передбачені розділом 4 цього Договору; повернути земельну ділянку суперфіціару у стані, придатному для її подальшого використання після припинення дії цього Договору, на умовах і в порядку, встановлених  Договором; відшкодувати понесені суперфіціаром збитки відповідно до законодавства України у разі погіршення корисних властивостей земельної ділянки, пов`язаної із зміною її стану, окрім змін внесених внаслідок будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомості на цій земельній ділянці та втратою земельних насаджень.
Право власності на зведені суперфіціарієм об`єкти нерухомості на земельній ділянці відповідно до Договору належить суперфіціарію. Суперфіціарій має право володіти, користуватись і розпоряджатись зведеними ним будівлями та спорудами. В разі продажу суперфіціарієм об`єктів нерухомості, до його покупця - нового власника переходить право користування земельною ділянкою відповідно до законодавства (п.п. 9.1, 9.2 Договору).
Матеріалами справи встановлено, що згідно Акту прийому-передачі земельної ділянки за Договором суперфіцію земельної ділянки від 05.03.2020, на підставі Договору суперфіцію земельної ділянки від 05.03.2020, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Луб`яніченко А.В. та зареєстрованого в реєстрі за №369, суперфіціар передав, а суперфіціарій прийняв земельну ділянку: кадастровий номер 3210800000:01:097:0021; загальна площа 0,5713 га.; цільове призначення: 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; вид користування: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; форма власності: комунальна власність; місце розташування: в межах вулиць Тарасівська, Н. Яремчука та С. Крушельницької в м. Буча, Київської області.   
ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» отримано містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва - нове будівництво магазину продовольчих та непродовольчих товарів в межах вулиць Тарасівська, Н.Яремчука та С.Крушельницької в м. Буча Київської області, затверджені наказом Відділу містобудування та архітектури Бучанської міської ради №13 від 07.04.2020.
Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор зазначив, що рішення Бучанської міської ради від 19.12.2019  №4402-71-VII «Про затвердження документації із землеустрою та про передачу земельної ділянки за кадастровим номером 3210800000:01:097:0021 в постійне користування» та від 27.02.2020 №4652-74-VII «Про розгляд звернення комунального підприємства «Бучабудзамовник»» прийнято всупереч інтересів територіальної громади міста, а також з порушенням вимог законодавства, внаслідок чого вказані рішення, як і укладений на їх виконання Договір суперфіцію земельної ділянки від 05.03.2020  підлягають визнанню недійсними.
За текстом позовної заяви, прокурор з посиланням на норми ст.ст. 92, 95, 123 Земельного кодексу зазначив, що за приписами чинного земельного законодавства постійний землекористувач позбавлений права розпоряджатися земельною ділянкою на свій розсуд, в тому числі укладати договори суперфіцію, а має право самостійно господарювати на землі та зобов`язаний забезпечувати використання землі за цільовим призначенням.
Проте, всупереч вказаних норм Земельного кодексу України відповідач-2 - КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради, яке є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 0,5713 га з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021 розпорядився цією земельною ділянкою, уклавши спірний Договір суперфіцію з відповідачем-3 - ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд».
За твердженнями прокурора, спірний Договір укладено з порушенням ст. 102-1 Земельного кодексу та ст. 413 Цивільного кодексу України, адже відповідач-2 - КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради не є власником земельної ділянки, а лише її користувачем, тому не наділений правом розпорядження земельною ділянкою та укладення договору суперфіцію. Натомість, відповідач-1 - Бучанська міська рада 27.02.2020 року прийняла рішення №4652-74-VII, яким КП «Бучабудзамовник» надано дозвіл на укладення Договору суперфіцію на земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021, що суперечить інтересам територіальної громади міста та вимогам чинного законодавства.
Крім цього, прокурор з посиланням на постанову Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №910/4528/15-г вказував, що відповідач-3 - ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» зобов`язаний був отримати в користування вказану вище земельну ділянку лише на земельних торгах, на конкурентних засадах, шляхом участі в аукціоні. На переконання прокурора, ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» набуло в користування земельну ділянку поза процедурою аукціону, із використанням комунального підприємства, якому чинним законодавством надано можливість отримувати землі без процедури торгів, тобто всупереч вимогам ст. 134 Земельного кодексу України, що свідчить про порушення публічного порядку.
Також прокурор вказував, що рішення Бучанської міської ради від 27.02.2020 №4652-74-VII та від 19.12.2019 №4402-71-VII, якими затверджено проект землеустрою та передано оспорювану земельну ділянку в постійне користування для будівництва будівель торгівлі КП «Бучабудзамовник», свідчать про отримання відповідачем-2 земельної ділянки не для власних цілей (будівництво будівель торгівлі), а з наміром передачі її для забудови третій особі - ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» поза процедурою земельних торгів. Про наведені обставини, на думку прокурора, свідчить й відсутність виділених КП «Бучабудзамовник» для будівництва коштів, що підтверджується листом КП «Бучабудзамовник» від 18.05.2020 №44, відповідно до якого кошти з бюджету міста Буча КП «Бучабудзамовник» для будівництва та обслуговування об`єктів торгівлі протягом 2019-2020 років не виділялись, отже згадане КП не мало можливості здійснювати будівництво будівель торгівлі на спірній земельній ділянці. Крім цього, у КП «Бучабудзамовник» відсутні ліцензія на здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом, а також будівельна техніка та виробниче обладнання, що підтверджується наданою КП «Бучабудзамовник» 18.05.2020 інформацією за  №44.?
Таким чином, на переконання прокурора, внаслідок прийняття Бучанською міською радою оспорюваних рішень відбувається протиправне вибуття земель із комунальної власності у приватну власність.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка площею 0,5713 га з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021 є комунальною власністю Бучанської міської ради та знаходиться на праві постійного користування Комунального підприємства «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради. За змістом п. 1.1 Договору суперфіціарій приймає в строкове платне користування земельну ділянку за адресою: м. Буча, в межах вулиць Тарасівська, Н. Яремчука та С. Крушельницької для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Метою надання в користування земельної ділянки є здійснення суперфіціарієм будівництва будівель торгівлі. Земельна ділянка не вилучається з постійного користування КП «Бучабудзамовник» (п.2.3 Договору), а суперфіціарій отримує лише право на користування нею для реконструкції, будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомості.
Проте, згідно п. 9.1 Договору право власності на зведені суперфіціарієм об`єкти нерухомості на земельній ділянці належить суперфіціарію. Суперфіціарій має право володіти, користуватися і розпоряджатися зведеними ним будівлями та спорудами.
На переконання прокурора, не землекористувач, а ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» після завершення будівництва отримає у власність будівлі торгівлі за адресою: Київська область, м. Буча, в межах вулиць Тарасівська, Н. Яремчука та С. Крушельницької, збудовані на земельній ділянці з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021, яка є власністю Бучанської міської ради, право користування якою належить комунальному підприємству «Бучабудзамовник».
За змістом ст. 377 ЦК України, ст. 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені. Визнаючи право власності ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» на будівлю, як об`єкт нерухомості, товариством фактично визнається право, рівнозначне праву власності на земельну ділянку, оскільки будівля тісно з нею пов`язана і становить єдине ціле, а власник земельної ділянки стає фактично лише її номінальним власником. Таким чином, на думку прокурора, ТОВ «Будівельна компанія «Дістріктбуд» отримає у власність земельну ділянку поза встановленої для юридичної особи процедури її отримання та всупереч вимогам чинного законодавства.
Враховуючи, що спірні рішення Бучанської міської ради прийнято в порушення вимог ст. ст. 13, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 102-1, 116, 123, 124, 134 Земельного кодексу України, ст. 413 ЦК України, прокурор звернувся до суду з даним позовом та вважає, що такі рішення Бучанської міської ради мають бути визнані судом недійсними, як і укладений на їх підставі Договір суперфіцію спірної земельної ділянки від 05.03.2020.
Заперечуючи проти позову, відповідачі у своїх відзивах зазначили, що прокурором не наведено жодного обґрунтування, яке б вказувало на наявність підстав для представництва інтересів держави у даній справі; предметом Договору суперфіцію є виконання будівельних робіт, й Договір не передбачає визнання за суперфіціарієм права власності на земельну ділянку, яка належить на праві постійного користування КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради; спірна земельна ділянка належить на праві власності Бучанській міській раді, жодних дій щодо зміни власника чи землекористувача сторонами не вчинялось, й в оспорюваному правочині відсутні умови щодо фактичної передачі цієї земельної ділянки ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» у володіння чи користування; Договір суперфіцію не є підставою для автоматичного,  поза визначеною законом процедурою, набуття відповідачем-3 права власності на земельну ділянку; оспорювані прокурором рішення Бучанської міської ради прийнято з дотримання норм земельного та цивільного законодавства.
За приписами ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у визначених Конституцією межах. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, яке знаходиться під особливою охороною держави (ст. 15 Конституції України).
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч. ч. 1, 2 ст. 92 Земельного кодексу України). Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
За змістом ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України)
Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Положеннями ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України  визначено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.2,3 ст. 134 цього Кодексу.
Аналогічна норма закріплена в ст. 134 Земельного кодексу України, відповідно до якої визначено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За приписами ст. 116 Земельного кодексу України юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).
Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) регулюється главою 16-1 Земельного кодексу України, главою 34 ЦК України.
За приписами ст. 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.
Відповідно до ст. 414 ЦК України власник земельної ділянки, наданої для забудови, має право на одержання плати за користування нею. Власник земельної ділянки має право володіти, користуватися нею в обсязі, встановленому договором із землекористувачем.
Землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в обсязі, встановленому договором. Землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови. Особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди). Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, наданою йому для забудови, а також інші платежі, встановлені законом. Землекористувач зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення (ст. 415 ЦК України).
Положеннями ст. 417 ЦК України передбачено правові наслідки припинення права користування земельною ділянкою.
З аналізу правових норм, які регулюють право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) вбачається, що суперфіцій є одним з різновидів користування чужою земельною ділянкою.
19.12.2019 року Бучанською міською радою прийнято рішення за №4402-71-VII, згідно якого передано в постійне користування КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради земельну ділянку площею 0,5713 га кадастровий номер 3210800000:01:097:0021 в межах вул. Тарасівська, Н.Яремчука та С.Крушельницької для будівництва об`єктів торгівлі відповідно до містобудівної документації.
За змістом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідного села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.
Відповідно до п.п. 14 та 16 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міський голова представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства і укладає від імені територіальної громади, ради та її виконавчого комітету договори відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції ради, подає їх на затвердження відповідної ради.
До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема,   розпорядження землями територіальних громад (ст. 12 Земельного кодексу України).
Як встановлено  матеріалами справи, ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» відповідно до оголошення в газеті «Бучанські новини» №1 (773) від 09.01.2020 звернулась до КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради листом №123-Л/0220 від 03.02.2020 з проханням розглянути пропозицію ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» щодо використання земельної ділянки з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021 для будівництва торгівельного центру та просило укласти договір суперфіцію.
Листом №19 від 12.02.2020КП «Бучабудзамовник»   Бучанської міської ради звернулось до Бучанської міської ради, в якому повідомило міську раду про звернення   ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» з пропозицію щодо використання земельної ділянки з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021 під будівництво торгівельного центру, просило розглянути подані документи та надати дозвіл на укладення з ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» договору суперфіцію.
Як вище згадувалось, рішенням Бучанської міської ради від 27.02.2020 №4652-74-VII «Про розгляд звернення комунального підприємства «Бучабудзамовник»» Комунальному підприємству «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради надано дозвіл на укладення договору суперфіцію на земельну ділянку площею 0,5713 га з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021 з ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» терміном на 5 років для будівництва та обслуговування об`єктів торгівлі.
05.03.2020 між Бучанською міською радою (відповідач-1, власник за договором), від імені якої на підставі 74 сесії 7 скликання №4652-74-VII від 27.02.2020 Бучанської міської ради діє Комунальне підприємство «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради «правокористувач» (відповідач-2, суперфіціар за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Дістріктбуд» (відповідач-3,  суперфіціарій за договором) укладено Договір суперфіцію земельної ділянки, в преамбулі якого вказано, що директор КП «Бучабудзамовник» ОСОБА_1 діє відповідно до рішення 74 сесії 7 скликання №4652-74-VII від 27.02.2020 Бучанської міської ради, що свідчить про те, що   КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради отримано погодження від власника спірної земельної ділянки - Бучанської міської ради на укладення Договору суперфіцію (розпорядження земельною ділянкою Бучанської міської ради).
Як зазначено Бучанською міською радою, за наявності чинного рішення міської ради про передачу ділянки в постійне користування КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради, можливість її надання Бучанською міською радою, як власником ділянки, в користування на конкурсних засадах на умовах суперфіцію третій особі неможлива, оскільки в даному випадку наявний інший суб`єкт речового права - КП «Бучабудзамовник», який визначає необхідність надання такої земельної ділянки під забудову та на якого не поширюються приписи ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України щодо обов`язковості проведення земельних торгів. Такий постійний користувач на підставі ст. 396 ЦК України має право на захист свого права постійного користування, в т.ч. й від власника майна. Укладення договору суперфіцію з будь-яким іншим суб`єктом, крім КП «Бучабудзамовник» (незалежно від того, чи стало таке укладення результатом земельних торгів чи результатом прямих договірних відносин) без припинення права постійного користування з КП «Бучабудзамовник» є юридично і фактично неможливим.
За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК  України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Бучанська міська рада вказаними вище рішеннями погодила передачу КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради   в постійне користування земельної ділянки з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, а також укладення Договору суперфіцію від 05.03.2020, за умовами п. 1.1 якого метою надання в користування земельної ділянки є здійснення суперфіціарієм будівництва будівель торгівлі згідно затвердженого проекту будівництва з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки.   
При цьому,  рішення Бучанської міської ради від 19.12.2019 №4402-71-VII прийнято в межах повноважень, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування» та з урахуванням вимог чинного земельного законодавства, зокрема, згідно п. а) ч. 2 ст. 92 ЦК України,  відповідно до якої права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, які належать до державної та комунальної власності.
КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради є унітарним комунальним підприємством, яке належить до власності Бучанської міської об`єднаної територіальної громади, а його єдиним засновником виступає Бучанська міська рада.
За змістом ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими в межах їхньої компетенції.
Положеннями ч. 3 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.
Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання  (ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин (п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
За приписами ст. 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України.
Відповідно до ст. 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.
Як встановлено матеріалами справи, Договір суперфіцію від 05.03.2020 фактично укладено для реалізації будівництва торгівельного центру (відповідно до якого ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» є забудовником), він встановлює право користування земельною ділянкою для забудови. Тобто, відповідач-3 - ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» набуває інше речове право, яке не змінює права КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради як постійного землекористувача.
При цьому, механізм реалізації права суперфіцію врегульовано Порядком заключення договорів суперфіцію в місті Буча, якій затверджено рішенням Бучанської міської ради від 25.09.2008 №962-39-V (далі - Порядок), відповідно до якого підставами встановлення суперфіцію є договір між власником земельної ділянки та майбутнім забудовником про встановлення суперфіцію. Власник земельної ділянки має право на заключення договору суперфіцію лише за умови наявності документів, які підтверджують факт власності на цю землю. За землями комунальної власності договори суперфіцію мають право укладати виключно комунальні підприємства або установи органів місцевого самоврядування міста за погодженням з Бучанською міською радою на будівництво об`єктів соціально-економічного (в тому числі житлової забудови), культурно-фізкультурного, освітянського або медичного значення. При наданні земельної ділянки у користування з метою забудови необхідно щоб подальше використання відповідало цільовому призначенню ділянки на момент оформлення договору суперфіцію. Зміна цільового призначення земельної ділянки при укладеному договорі суперфіцію не проводиться. Зміна цільового призначення побудованого на чужій земельній ділянці об`єкта не дозволяється.
Посилання апелянта на недотримання Порядку реєстрації нормативи-правових актів при  прийнятті вказаного рішення, з огляду на що він вважає, що це рішення є нечинним, не заслуговують на увагу як безпідставні, оскільки  приписи Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію та органів юстиції та проведення їх державної реєстрації, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5, на який посилався апелянт поширюються на нормативно-правові акти міністерств та інших органів виконавчої влади та не розповсюджуються на рішення місцевих рад, якими визначаються окремі питання функціонування територіальної громади.  
Судом встановлено, що спірні рішення Бучанської міської ради прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством, а судом не встановлено порушень під час їх прийняття. 
З приводу позовних вимог про визнання недійсним Договору суперфіцію слід зазначити, що за приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також  про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (ст.ст. 215 та 216 ЦК України).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Під охоронюваними законом інтересами згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.
Аналіз згаданих положень дає право вважати, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) й таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому, ЦК України  не дає визначення поняття «заінтересована особа», отже коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи наведені положення ЦК України та ГПК України, позивач при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинен  довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Як встановлено матеріалами справи, Договір суперфіцію відповідає вимогам ЦК України та Земельного кодексу України для даного виду договорів, та в межах повноважень, наданих відповідачу-1 та відповідачу-2 п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 12, 102-1 Земельного кодексу України, ст.ст. 413-417 Цивільного кодексу України.
При цьому, слід зазначити, що умовами Договору суперфіцію не передбачено, що земельна ділянка площею 0,5713 га кадастровий 3210800000:01:097:0021 передається чи може бути передана у власність інвестору - ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд», відтак виходячи з положень цього договору, він не є правовстановлюючим документом на вказану земельну ділянку. Положення цього договору також не є підставою для автоматичного, тобто, поза передбаченою законодавством процедурою набуття ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» права власності на земельну ділянку.
Стосовно посилання   прокурора на порушення положень ст. 116 ЗК України, слід зазначити, що відповідачу-2 надано спірну земельну ділянку в постійне користування з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування будівель торгівлі. Фактично Договір суперфіцію, відповідно до якого відповідач-3 є забудовником, встановлює право користування земельною ділянкою для забудови.   Тобто, відповідач-3 набув інше речове право, яке не змінює права позивача, як постійного землекористувача.
Прокурором не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення чинного законодавства при укладанні оспорюваного Договору.
За змістом позову, його заявлено прокурором як превентивний (попереджувальний) спосіб захисту порушеного права власності позивача, який, на відміну від інших способів, передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися.
Проте, як встановлено судом, в даному випадку відсутня реальна загроза порушення права власності на земельну ділянку 0,5713 га кадастровий номер 3210800000:01:097:0021 в майбутньому, оскільки подальший перехід права власності або користування на земельну ділянку до ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» внаслідок набуття права власності на збудований об`єкт відбуватиметься у визначеному законом порядку та не може свідчити про порушення або можливе порушення в майбутньому права власності на зазначену земельну ділянку.
З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, що  наведені у позові доводи прокурора про те, що результат правочину (Договору суперфіцію) надасть можливість ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» після набуття ним права власності на збудований об`єкт отримати у власність чи користування земельну ділянку (на якій даний об`єкт знаходитиметься), яка є комунальною власністю територіальної громади міста Буча, в обхід конкурсних торгів (аукціону) та порушення вимог ст. 377 ЦК України та ст.ст. 116, 118, 120, 123 Земельного кодексу України, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані.
За приписами ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства також визначено (ч. 3 ст. 2 ГПК України) принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита в ст. 13 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Кожна сторона на підставі ч. 1 ст. 74 ГПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до  ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Проте, наданими суду доказами прокурором, у встановленому законом порядку, не доведено наявності підстав для спростування презумпції дійсності оспорюваного у даній справі правочину.
Прокурором під час розгляду справи не було надано доказів того, яка саме шкода була завдана державним інтересам і в чому виражається обмеження права територіальної громади на вільне здійснення правомочностей власника земельної ділянки внаслідок укладення спірного Договору суперфіцію.
При цьому,  слід зазначити, що Бучанською міською радою, як власником земельної ділянки, не надано суду заперечень проти використання ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» зазначеної земельної ділянки для будівництва, обслуговування будівель торгівлі, про що свідчить рішення №4652-74-VII сесії Бучанської міської ради від 27.02.2020 року, згідно якого КП «Бучабудзабудовник» було надано дозвіл на укладення з ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд» Договору суперфіцію. В матеріалах справи також відсутні  докази звернення Бучанської міської ради до суду з метою визнання Договору суперфіцію недійсним.
Щодо посилань прокурора про отримання відповідачем-3 земельної ділянки у власність   в майбутньому поза встановленою для юридичної особи процедурою та визнання права власності на збудовані об`єкти, слід зазначити, що до матеріалів справи додано Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва, затверджені наказом Відділу містобудування та архітектури Бучанської міської ради від 07.04.2020  №13, відповідно до яких змовником будівництва (нове будівництво магазину непродовольчих товарів в межах вулиць Тарасівська, Н.Яремчука та С.Крушельницької м. Буча Київської області) виступає ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд». Функціональне призначення відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, а саме, Плану зонування території міста Буча, затвердженого рішенням Бучанської міської ради за №2171-69-VI від 30.04.2015, Генеральному плану м. Буча, затвердженого рішенням Бучанської міської ради за №2124-67-VII від 17.03.2015, та детальному плану території, орієнтовною площею 60,0 га в межах вулиць Яблунської, Вокзальної та колії Південно-Західної залізниці в м. Буча Київської області (Коригування), затвердженого рішенням Бучанської міської ради за №4224-69-VII від 28.11.2019.
Оскільки розпочалось часткове виконання спірного Договору й не відбулось зміни власника чи землекористувача земельної ділянки площею 0,5713 га кадастровий номер 3210800000:01:097:0021, доводи прокурора про  те, що укладення чи виконання (реалізація) спірного Договору ставиться в залежність або спричиняє перехід права користування на цю земельну ділянку до   ТОВ «Будівельна компанія Дістріктбуд», а в подальшому і перехід права власності поза конкурсом, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані.
Крім цього, як вище згадувалось, землекористувачем земельної ділянки площею 0,5713 га кадастровий номер 3210800000:01:097:0021 продовжує залишатись КП «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради.
Положеннями п. 7.2 Договору визначено, що укладення відносно земельної ділянки Договору суперфіцію не припиняє права власності та права постійного користування нею. Суперфіціар вправі реалізовувати свої повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою в повному обсязі, але при цьому він повинен попередити суперфіціарія про права третіх осіб на неї. 
Відповідно до пп. 8.1.1 п. 8.1 Договору суперфіціар має право володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, наданою під забудову в обсязі, який не перешкоджатиме здійсненню будівельних робіт та вводу об`єкта в експлуатацію суперфіціарієм. Суперфіціарій зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення. 
Право власності на зведені суперфіціарієм об`єкти нерухомості на земельній ділянці відповідно до цього Договору належить суперфіціарію. Суперфіціарій має право володіти, користуватись і розпоряджатись зведеними ним будівлями та спорудами (п. 9.1. Договору).
Передача вищезгаданої земельної ділянки в користування іншим особам можливе не на підставі Договору суперфіцію, а лише в порядку, передбаченому Земельним кодексом України, зокрема, ст. 149 ЗК України, після попереднього вилучення ділянки у постійного землекористувача.
Враховуючи категорію та цільове призначення спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021, саме по собі здійснення на ній будівництва не може вважатись її нецільовим використанням.
При цьому, відсутність у КП «Бучабудзамовник» ліцензії на здійснення будівництва, необхідної матеріально-технічної бази та фінансування від Бучанської міської ради не свідчать про фіктивність рішення міської ради про передачу земельної ділянки в постійне користування підприємства.
Відсутність фінансування Бучанської міської ради будівництва свідчить про те, що на момент надання КП «Бучабудзамовник» відповіді на лист прокуратури Київської області від 18.05.2020 №44, кошти місцевого бюджету на будівництво відповідного закладу торгівлі до підприємства не надходили. Тимчасова відсутність фінансування не свідчить про відсутність такого фінансування в майбутньому. КП «Бучабудзамовник» є самостійним суб`єктом господарювання, який має право замовляти будівництво відповідного об`єкта за кошти самого підприємства, оскільки його засновник - Бучанська міська рада і комунальне підприємство не несуть відповідальності за взаємними зобов`язаннями, мають окремі рахунки, баланс і фінансову основу. При цьому, таке будівництво може бути реалізоване протягом усього часу постійного користування земельною ділянкою за наявності у замовника будівництва відповідних фінансових можливостей.
Відсутність ліцензії та будівельної техніки не є перешкодою для КП «Бучабудзамовник» виступати замовником будівництва закладу торгівлі відповідно до цільового призначення земельної ділянки, оскільки КП «Бучабудзамовник» має належним чином оформлене речове право на земельну ділянку та відповідно до ч. 4 та 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» має право на забудову вказаної території. При цьому, наявність ліцензії та обладнання вимагається для підрядника будівництва - суб`єкта господарювання, який на підставі договору будівельного підряду здійснює будівництво певного об`єкта.
З огляду на наведене, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсними рішень Бучанської міської ради від 19.12.2019 №4402-71-VII «Про затвердження документації із землеустрою та про передачу земельної ділянки з кадастровим номером 3210800000:01:097:0021 в постійне користування», від 27.02.2020 №4652-74-VII «Про розгляд звернення комунального підприємства «Бучабудзамовник» та Договору суперфіцію земельної ділянки №369 від 05.03.2020, укладеного між Бучанською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Дістріктбуд», відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
З приводу підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі територіальної громади м. Буча, з урахуванням поданих відповідачами заперечень, суд першої інстанції правомірно зазначив, що за змістом ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, які визначено законом
Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.
Згідно Рекомендацій Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу щодо рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України   щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2   ст.129 Конституції України).
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України містять відсилання до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, в даному випадку це Закон України «Про прокуратуру», за змістом ч. 3 ст. 23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором в порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті.
З огляду на наведене, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави, ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України   (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99  висловлено позицію, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
В кожній окремій справі, суд зобов`язаний з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» для представництва інтересів держави в суді прокурором і чи є таким випадком ситуація у справі.
Аналіз положень ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
При цьому, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
З огляду на приписи ч. 4 ст. 236 ГПК України, апеляційним судом  враховано висновки Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц щодо застосування норм права з приводу того, що повноваження органів влади, зокрема, й щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, а тому суд згідно із принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію наведено в постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтованою прокурором в суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Велика Палата Верховного Суду 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави,  це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Відповідно ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Звертаючись з даним позовом до суду в інтересах держави, прокурор зазначив що в даному випадку порушуються інтереси держави, оскільки незаконне прийняття спірних рішень Бучанською міською радою та укладений на їх підставі Договір суперфіцію земельної ділянки суперечать принципам регулювання земельного законодавства, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, територіальна громада м. Буча як власник спірного майна делегувала органу місцевого самоврядування повноваження щодо здійснення права власності від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто, воля територіальної громади, як власника, може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам її власника.
Таким чином, здійснення Бучанською міською радою права власності, зокрема, розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може розцінюватися як вираження волі територіальної громади.
Аналогічні висновки наведено в постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі №916/2129/15, від 23.11.2016 у справі №916/2144/15, від 25.01.2017 у справі №916/2131/15, від 15.03.2017 у справі №916/2130/15.
При цьому, слід зазначити, що у даній справі єдиним уповноваженим органом, що представляє інтереси територіальної громади є саме Бучанська міська рада, однак, нею, на думку прокурора, всупереч волі територіальної громади та вимог чинного законодавства прийнято незаконні рішення та в подальшому на їх підставі укладено договір.
Як встановлено матеріалами справи, земельна ділянка площею 0,5713 га кадастровий номер 3210800000:01:097:0021 є комунальною власністю територіальної громади міста Буча та перебуває у постійному користуванні Комунального підприємства «Бучабудзамовник» Бучанської міської ради, а згідно ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на їх території належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Наведене є підставою для представництва прокурором інтересів місцевої громади (держави) в особі Бучанської міської ради.
При цьому, судом враховано, що позов обґрунтовується перевищенням органом місцевого самоврядування - Бучанською міською радою, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді, встановлених законом меж її владних повноважень, а також необхідністю захисту інтересів держави в частині забезпечення права місцевої громади розпоряджатися землею, яка їй належить. Захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте, у разі якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує.
Аналогічна правова позиція наявна в постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №916/749/17.   
Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм  матеріального  права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття   Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006  та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оскільки в судовому засіданні 13.04.2021 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, а суддя Тищенко О.В. з 19.04.2021 по 21.04.2021 включно перебувала у відпустці, повний текст постанови підлягає підписанню після виходу цієї судді з відпустки.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної  прокуратури залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2020 у справі № 911/1838/20 - без змін.

Матеріали справи № 911/1838/20 повернути до Господарського суду Київської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.  288-289  ГПК України. 

                                                      Повний текст постанови підписано 22.04.2021 

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                С.Р. Станік

                                                                                О.В. Тищенко