ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/6662/15                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
  Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                                          Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                                  Мєзєнцева Є.І., Федотова І.В.
          за участю секретаря                                                          Ковтун К.В.          
                                                  
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України  про визнання протиправними дій, 

                                                  В С Т А Н О В И В :
           ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просила: визнати протиправними дії Міністерства юстиції України в частині здійснення публічного розголошення відомостей щодо ОСОБА_1 , обставин та предмету її звернення до Міністерства юстиції України із заявою (зверненням) від 11.02.2015, а також результатів розгляду Міністерством юстиції України зазначеного звернення, здійсненого у ході проведення брифінгу 16.03.2015; визнати протиправними дії Міністерства юстиції України в частині складання листа-відповіді Міністерства юстиції України від 12.03.2015 №І-2687/11.0.2.
Рішенням  Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просила скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2019  року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким задоволено позов частково. Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України в частині здійснення публічного розголошення відомостей щодо місця проживання ОСОБА_1 , здійсненого в ході проведення брифінгу 16 березня 2015 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року скасовано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року в цій справі № 826/6662/15. Адміністративну справу направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2020 року було призначено у справі повторну судово-технічну експертизу документа, апеляційне провадження по справі зупинено до отримання результатів судової експертизи.
У зв`язку з неможливістю отримання безпосередньо експертною установою оригіналу листа Міністерства юстиції України №І-2687 від 13.02.2015 від ОСОБА_1 ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 було поновлено провадження у справі № 826/6662/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій.
Після отримання у судовому засіданні від представника позивача необхідних документів, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 було призначено у справі № 826/6662/15 повторну судово-технічну експертизу документа та зупинено апеляційне провадження у справі до отримання результатів судової експертизи.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2021 року поновлено провадження у справі № 826/6662/15.
25 травня 2021 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про призначення додаткової судово-технічної експертизи документа.
Порадившись на місці колегія суддів дійшла висновку про необгрунтованість клоатання та відмовили у його задоволенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що 11 лютого 2015 року позивачка звернулася до Міністерства юстиції України із заявою, в якій просила надати роз`яснення щодо не відповідності її  Закону України «Про очищення влади»  та відсутності підстав звільнення у зв`язку з люстрацією.
Заява була мотивована тим, що, перебуваючи на посаді заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області менше одного року, позивач звільнилася з цієї посади з 22 січня 2014        року шляхом переводу на посаду начальника Бориспільської ОДПІ ГУ        Міндоходів у Київській області на підставі частини п`ятої  статті 36 Кодексу законів про працю України.
Як наголошує позивач, у відповідь на заяву від 11 лютого 2015 року Міністерство юстиції України листом №І-2687 від 13 лютого 2015 року за підписом першого заступника Міністра Наталії Севостьянової повідомило, що положення частини третьої  статті 1 Закону України «Про очищення влади»  не можуть бути застосовані щодо позивача.
Водночас в матеріалах справи міститься інший лист Міністерства юстиції України від 12 березня 2015 року №І-2687/11.0.2, адресований позивачу, за підписом заступника Міністра-керівника апарату Оксани Іванченко, в якому, зокрема зазначено про застосування заходів з очищення влади до посадової (службової) особи, звільненої у порядку переведення на іншу посаду в період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року. Виключення щодо застосування заборон на підставі критеріїв, передбачених частиною другою  статті 3 Закону України «Про очищення влади», встановлено для осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та були звільнені з відповідної посади (посад) за власним бажанням. В той же час, позивач звільнена з посади першого заступника ГУ Міндоходів в Київській області в порядку переведення, а тому дія  Закону України «Про очищення влади»  розповсюджується без обмежень на всіх осіб, які обіймають посади (перебувають на службі) в державних органах та органах місцевого самоврядування (крім виборних посад).
16 березня 2015 року в приміщенні Кабінету Міністрів України відбувся брифінг під час якого офіційними представниками Міністерства юстиції України - Міністром юстиції України Петренком        П.        Д. та першим заступником Міністра юстиції України ОСОБА_2, було оголошено результати розгляду звернення позивача та обговорювались обставини перебування позивача на посадах першого заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області, начальника Бориспільської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області та заступника начальника ГУ        ДФС у м.        Києві, тобто під час перебування позивача на публічній службі.
З рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року в справі №757/11981/15-ц про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що Головним слідчим управлінням МВС України розпочате досудове розслідування в межах кримінального провадження (внесеного до реєстру досудових розслідувань за №12015000000000153) за фактами підроблення документа (листа Міністерства юстиції України від 13 лютого 2015 року №1-2687), в межах якого вчиняються заходи, спрямовані на встановлення особи, яка здійснила підроблення листа Міністерства юстиції України від 13 лютого 2015 року №1-2687.
Позивач вважає, що Міністерством юстиції України допущено ряд грубих порушень положень чинного законодавства України в частині неодноразового незаконного розголошення відомостей, що містяться у зверненні особи, порушенні строків розгляду та вирішення питань, викладених у зверненні, недотриманні вимог щодо змісту відповіді, яка містить відмову у задоволенні клопотання заявника, здійсненні відмови від офіційної відповіді, наданої за результатами розгляду звернення громадянина, та фактично наданні за результатами одного й того звернення двох протилежних за змістом відповідей.
Вважаючи дії Міністерства юстиції України протиправними, позивач звернувся за захистом своїх прав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерство юстиції України, надавши відповідь від 12 березня 2015 року №І        -        2687/11.0.2 на звернення позивача від 11 лютого 2015 року, не порушило вимог  статті 20 Закону України «Про звернення громадян».   Публічне обґоворення факту надходження заяви позивача до Міністерства юстиції України та наданої відповіді на таку заяву, за висновками суду першої інстанції, не є порушенням вимог  статті 10 Закону України «Про звернення громадян», оскільки позивач зверталася із заявою від 11 лютого 2015 року не як пересічний громадянин, а як посадова особа публічного права для надання роз`яснення щодо застосування (чи не застосування) стосовно неї обмежень, встановлених  Законом України «Про очищення влади».
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01        жовтня 2019        року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким задоволено позов частково. Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України в частині здійснення публічного розголошення відомостей щодо місця проживання позивачки, здійсненого в ході проведення брифінгу 16 березня 2015 року.  В іншій частині позовних вимог відмовлено. Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріали цієї адміністративної справи не містять належних доказів в підтвердження чи спростування обставин дійсності листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687 та його направлення позивачу, а рішення суду не може будуватись на припущеннях. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що лист-відповідь Міністерства юстиції України від 12 березня 2015 року №І-2687/11.0.2 складено у строк, визначений  статтею 20 Закону України «Про звернення громадян». Вирішення питання стосовно необхідності додаткового вивчення обставин, зазначених в зверненні, покладається на розсуд суб`єкта, що розглядає таке звернення.  Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Міністр юстиції України Павло Петренко в своєму інтернет-блозі «Українська правда» оприлюднив лист-відповідь Міністерства юстиції України від 12 березня 2015        року №І-2687/11.0.2, де зазначено місце проживання позивача.
Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року скасовано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року в цій справі № 826/6662/15. Адміністративну справу направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Верховний Суд зазначив, що з метою повного з`ясування обставин справи, суд апеляційної інстанції повинен був призначити проведення повторної або додаткової експертизи, що відповідало б приписам статей 11 та 102 КАС України, а також Інструкції № 53/5. 
Верховний Суд наголосив, що під час здійснення нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно достовірно встановити факт наявності чи відсутності листа-відповіді від 13 лютого 2015 року № І-2687; дослідити питання щодо направлення позивачу листа-відповіді від 12 березня 2015 року №   І-2687/11.0.2 на підставі належних і допустимих доказів такого направлення; встановити чи здійснював відповідач або його посадові особи публічне розголошення конфіденційної інформації про позивача саме під час брифінгу, який відбувся 16   березня 2015 року.
Щодо позовних вимог про  визнання протиправними дії Міністерства юстиції України в частині здійснення публічного розголошення відомостей щодо ОСОБА_1 , обставин та предмету її звернення до Міністерства юстиції України із заявою (зверненням) від 11.02.2015, а також результатів розгляду Міністерством юстиції України зазначеного звернення, здійсненого у ході проведення брифінгу 16.03.2015, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Закон України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР  (далі - Закон №    393/96-ВР)
Преамбулою  Закону №393/96-ВР  визначено, що цей  Закон  регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм  Конституцією України  права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів.  Закон  забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Згідно ч.1 ст.14    Закону №393/96-ВР  органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.
Відповідно до ст.20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
Згідно   ст. 10 Закону №393/96-ВР не допускається розголошення одержаних із звернень відомостей про особисте життя громадян без їх згоди чи відомостей, що становлять державну або іншу таємницю, яка охороняється законом, та іншої інформації, якщо це ущемлює права і законні інтереси громадян.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються    Законом України "Про інформацію".
Згідно з ч. 2    ст. 11 Закону України "Про інформацію"    не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.
Частиною 2    ст. 21 цього Закону    встановлено, що конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень.
Задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Міністр юстиції України Павло Петренко в своєму інтернет-блозі «Українська правда» оприлюднив лист-відповідь Міністерства юстиції України від 12        березня 2015        року №І-2687/11.0.2 де зазначено місце проживання позивача.
Верховний Суд скасовуючи рішення апеляційного суду зазначив, що враховуючи предмет позову та позовні вимоги, суду апеляційної інстанції необхідно було встановити чи здійснював відповідач або його посадові особи публічне розголошення конфіденційної інформації про позивача саме під час брифінгу, який відбувся 16      березня 2015 року.
На виконання рекомендацій Верховного Суду колегією суддів було досліджено відеозапис брифінгу, який відбувся 16.03.2015 у приміщенні Кабінету Міністрів України (т.1 а.с.  29).
В рамках вказаного брифінгу офіційними представниками Міністерства юстиції України - Міністром юстиції України Петренком П.Д. та першим заступником Міністра юстиції України Севостьяновою Н.І. було публічно обговорено результати розгляду звернення позивача, обставини перебування позивача на посадах першого заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області, начальника Бориспільської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області та заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві, тобто під час перебування позивача на публічній службі.
З відеозапису колегією суддів встановлено, що посадовими особами Міністерства юстиції України було продемонстровано перші аркуші листів Міністерства юстиції України №1-2687 від 13.02.2015 та №1-2687/11.02 від 12.03.2015 на яких міститься інформація щодо адреси місця проживання позивачки.
Крім того, в матеріалах справи також наявна стаття з інтернет-блога "Українська правда" в якій Міністр юстиції України Павло Петренко оприлюднив лист-відповідь Міністерства юстиції України від 12.03.2015 року №І-2687/11.0.2 де зазначено місце проживання ОСОБА_1 .
Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації", конфіденційна інформація - це інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.    
Поняття конфіденційної інформації визначено також Цивільним та Податковим кодексами України, законами України "Про інформацію", "Про звернення громадян", "Про свободу пересування     та вільний вибір проживання в Україні", "Про Всеукраїнський перепис населення", "Про телебачення та радіомовлення", "Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві", "Про доступ до судових рішень" та іншими.
Відповідно до цих та інших нормативно-правових актів не підлягає розголошенню наступна інформація про особу: відомості про національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, адреса, дата та місце народження, місце проживання.
Враховуючи встановлені обставини колегія суддів вбачає у діях Міністра юстиції України протиправність дій щодо розголошення відомостей про місце проживання ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії Міністерства юстиції України в частині складання листа-відповіді Міністерства юстиції України від 12.03.2015 №І-2687/11.0.2, колегія суддів зазначає наступне.
Позивач стверджує, що на одне й те  ж звернення від 11.02.2015 Міністерством юстиції України було надано дві протилежні за змістом відповіді листами від 13.02.2015 №І-2687 та від 12.03.2015 №І-2687/11.0.2.
Відповідач зазначав, що на звернення ОСОБА_1 від 12.02.2019 року була надана відповідь 12.03.2019  № І-2687/11.0.2, інших відповідей не надавалось, як доказ додав журнал вихідної кореспонденції.
Представник позивача, в свою чергу, в підтвердження обставин щодо наявності оригіналу листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687, посилався на висновок комплексної судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів від 21.05.2015 №251/1тдд.
Однак, як стверджував представник відповідача, даною судовою експертизою не надано відповіді на ключові питання щодо визначення ідентичності (підробки) листа від 13.02.2015 №І-2687, а саме: "Чи ідентичний (однорідний) матеріал паперу, на якому надруковано перший та другий аркуші листа від 13.02.2015 №І-2687? - п. 5 резолютивної частини експертного висновку", "Чи є лист від 13.02.2015 №І-2687 цілісно надрукованим документом? - п. 6 резолютивної частини експертного висновку", "Чи був лист від 13.02.2015 №І-2687 виготовлений шляхом монтажу із застосуванням копіювально-розмножувальної техніки? - п. 7 резолютивної частини експертного висновку", "Чи відповідає формат тексту на аркуші 1 формату тексту 2 лист від 13.02.2015 №І-2687? - п. 10 резолютивної частини висновку експерта".
Інших доказів в підтвердження отримання (відправлення) як листа від 13.02.2015 №І-2687, так і листа від 12.03.2015 № І-2687/11.0.2, - учасниками справи не надано.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду 12.03.2019 року було призначено судово технічну експертизу листа-відповіді Міністерства юстиції України від 13.02.2015 року № І-2687 та поставлено на вирішення експерта наступні питання:
1. Чи виготовлені перша та друга сторінки листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687 на одному або різних принтерах (копіювальних апаратах, багатофункціональних пристроях)?
2. Чи використана однакова або різна фарба (барвник) для друку при виготовленні тексту на першій та на другій сторінках листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687?
3. Чи використаний однаковий або різний формат шрифту (вид, розмір, колір, стиль), формат абзаців (відступи, інтервали) при виготовленні тексту на першій та другій сторінках листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687?
08.07.2019 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду від Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру надійшов висновок експерта від 01.07.2019 року № 17-/514 за результатами судово-технічної експертизи документів, проведеної за матеріалами справи № 826/6662/15.
В даному висновку зазначено, що вирішити  запитання "Чи виготовлені перша та друга сторінки листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687 на одному або різних принтерах (копіювальних апаратах, багатофункціональних пристроях)?" не виявилось можливим.
Друге запитання "Чи використана однакова або різна фарба (барвник) для друку при виготовленні тексту на першій та на другій сторінках листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687?" не вирішувалось, у зв`язку з тим, що воно не входить до переліку запитань, які вирішує судово-технічна експертиза документів.
На трете запитання у висновку зазначено, що текст на першому аркуші листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 № І-2687 та текст на другому аркуші цього листа, нанесені однаковим шрифтом (про що свідчать відповідність розмірних характеристик, гарнітури, конфігурації літер та розділових знаків, відстань між рядками тексту та розміри абзаців відносно попереднього рядка).
В даному висновку також не надано відповіді на ключові питання щодо визначення ідентичності (підробки) листа від 13.02.2015 №І-2687.
Інших доказів в підтвердження отримання  листа від 13.02.2015 № І-2687 суду надано не було.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дії Міністерства юстиції України в частині складання листа-відповіді Міністерства юстиції України від 12.03.2016 № І-2687/11.0.2.
Верховний Суд визнав вказані висновки суду передчасними та зазначив, що   за наведених обставин з метою повного з`ясування обставин справи, суд апеляційної інстанції повинен був призначити проведення повторної або додаткової експертизи, що відповідало б приписам статей  11  та  102 КАС України, а також  Інструкції № 53/5.
Крім того    Верховний Суд зазначив, що погоджується з доводами касаційної скарги щодо невідповідності витягу із журналу вихідної кореспонденції за 12 березня 2015 року вимогам  статті 94 КАС України, оскільки він не містить жодних відомостей щодо виду такого документа та характеристики змісту відображеної в ній інформації, що унеможливлює використання такого письмового документа як доказу в цій справі. Також витяг не містить жодної відмітки «Укрпошти», що свідчило б про фактичне відправлення позивачу листа-відповіді Міністерства юстиції України від 12 березня 2015 року №І-2687/11.0.2.
Верховний Суд зазначив, що під час здійснення нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно достовірно встановити факт наявності чи відсутності листа-відповіді від 13 лютого 2015 року № І-2687, дослідити питання щодо направлення позивачу листа-відповіді від 12 березня 2015 року №    І-2687/11.0.2 на підставі належних і допустимих доказів такого направлення.
Так, за для встановлення факту наявності чи відсутності листа-відповіді від 13 лютого 2015 року № І-2687 ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 було призначено у справі № 826/6662/15 повторну судово-технічну експертизу документа.
Проведення судової експертизи доручено судовим експертам Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України.
На вирішення експертів поставлено наступні питання:
1. Чи використаний однаковий або різний формат шрифту (вид, розмір, колір, стиль), формат абзаців (відступи, інтервали) при виготовленні тексту на першій та другій сторінках листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 року №І-2687?
2. Чи виготовлені перша та друга сторінки листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 року №І-2687 на одному або різних принтерах (копіювальних апаратах, багатофункціональних пристроях)?
3. Чи були використані під час виготовлення тексту на першій та другій сторінці листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 року №І-2687 однакові  чи різні технології друку (струменевий, лазерний (світлодіодний), термосублімаційний, матричний, твердочорнильний друк)?
Для виконання повторної судово-технічної експертизи документа направлено матеріали адміністративної справи №826/6662/15 та оригінал листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 року №І-2687.
24.03.2021 на адресу суду надійшов Висновок експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз №240/1 від 23.03.2021 у висновках якого зазначено наступне: 
« 1. Формат шрифту ( вид, розмір, стиль) та формат абзаців ( відступи, інтервали) друкованого тексту, що починається зі слів « ОСОБА_1 » на першому аркуші  листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687 відповідають формату шрифту ( вид, розмір, стиль) та формату абзаців ( відступи, інтервали) друкованого тексту, що закінчується словами « ОСОБА_2 » на другому аркуші листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687.
2. Зображення державного герба України, друковані тексти та лінії графлення в верхньому лівому куті лицевої сторони та цифровий запис на зворотній стороні першого аркуша наданого на дослідження листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687, нанесені за допомогою технології плоского друку.
Друковані тексти, що починаються зі слів « ОСОБА_1 » на першому аркуші та закінчуються словами «ОСОБА_2» на другому аркуші наданого на дослідження листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687, нанесені за допомогою знакосинтезуючого пристрою з електрофотографічним способом друку ( лазерний принтер, копіювальний пристрій або багатофункціональний пристрій).
3. Вирішити питання «Чи виготовлені перша та друга сторінки листа  Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687 на одному або на різних принтерах (копіювальних апаратах. Багатофункціональних пристроях)?. Не вдалося можливим з причини, вказаної в дослідницькій частині.
Так на сторінці 5 Висновку зазначено, що при порівняльному дослідженні було встановлено, що шар барвника (тонеру) друкованих текстів, що починається за слів « ОСОБА_1 » на першому аркуші  товще, ніж шар барвника (тонера) друкованих текстів, що закінчуються словами «ОСОБА_2» на другому аркуші наданого на дослідження листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687.
Відсутність окремих ознак (слідів пошкодження (дефектів) формного барабана принтера, слідів пошкодження або порушення в роботі оптичної системи, зношення механічних елементів принтера), які б складали індивідуальну сукупність, достатню для висновку про наявність чи відсутність тотожності пристрою (пристроїв), за допомогою якого (яких) виготовлено тексти в наданому на дослідженні документі, не дозволяє вирішити питання в категоричній або ймовірній формі.
Враховуючи викладені обстави та те, що у матеріалах  справи відсутні належні докази в підтвердження чи спростування обставин дійсності листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687 та його направлення позивачу, а рішення суду не може будуватись на припущеннях, - суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів.
Щодо строків розгляду звернення позивача від 11.02.2015 до Міністерства юстиції України та надання відповіді останнім №І-2687/11.0.2 від 12.03.2015, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України "Про звернення громадян"    звернення громадян розглядаються і вирішуються відповідними уповноваженими органами у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.
В даному випадку лист складений Міністерством юстиції України від 12.03.2015 № І-2687/11.0.2 на звернення від 11.02.2015 в межах строків передбачених   ст. 20 Закону України "Про звернення громадян".
Судом було витребувано у відповідача належні докази направлення позивачу листа-відповіді від 12 березня 2015 року №І-2687/11.0.2.
На вимогу суду відповідачем надано пояснення в яких зазначено, що листом від 12.03.2015 №І-2687 Міністерство юстиції України в межах компетенції надало відповідь, що підтверджується реєстром вихідної кореспонденції. Вказаний лист було зареєстровано 12.03.2015, що в свою чергу відповідно до Інструкції №973 унеможливлює реєстрацію іншого вихідного документу від 13.02.2015 за вказаним номером.
Проте, колегія суддів зазначає, що Верховним Судом вже було надано оцінку витягу із журналу вихідної кореспонденції за 12 березня 2015 року. Зокрема суд зазначив, що витяг не містить жодної відмітки «Укрпошти», що свідчило б про фактичне відправлення позивачу листа-відповіді Міністерства юстиції України від 12 березня 2015 року №І-2687/11.0.2.
Інших доказів на підтвердження факту відправлення на адресу позивача листа-відповіді Міністерства юстиції України від 12 березня 2015 року №І-2687/11.0.2 відповідачем до суду не надано.
На переконання колегії суддів підстави для визнання протиправними дії Міністерства юстиції України в частині складання листа-відповіді Міністерства юстиції України від 12.03.2015 №І-2687/11.0.2 відсутні.
Водночас, згідно із частиною 2  статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього  Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.
Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.
Враховуючи встановлені судом обставини справи та приписи наведених вище положень законодавства, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо ненадсилання у строки передбачені законодавством на адресу ОСОБА_1 листа-відповіді Міністерства юстиції України від 12 березня 2015 року №І-2687/11.0.2.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Доводи апеляційної скарги є суттєвими і свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно  п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до  ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

    П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 квітня 2018 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України  про визнання протиправними дій - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Міністерства юстиції України в частині здійснення публічного розголошення відомостей щодо ОСОБА_1 , обставин та предмету її звернення до Міністерства юстиції України із заявою (зверненням) від 11.02.2015, а також результатів розгляду Міністерством юстиції України зазначеного звернення, здійсненого у ході проведення брифінгу 16.03.2015.
Визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо  ненадсилання у строки передбачені законодавством на адресу ОСОБА_1 листа-відповіді Міністерства юстиції України від 12 березня 2015 року №І-2687/11.0.2.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 26.05.2021.

Головуючий суддя:                                                                      Є.В. Чаку
          
          Судді:                                                                                          Є.І. Мєзєнцев

                                                                                                    І.В. Федотов