Справа № 351/192/21 
Провадження № 22-ц/4808/582/21 
Головуючий у 1 інстанції Калиновський  М. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Пнівчук О.В., Максюти І.О.,
секретаря                        Петріва Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Снятинського районного суду, постановлену суддею Калиновським М.М. 22 лютого 2021 року в м. Снятині у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,
в с т а н о в и в:
У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою.
19.02.2021 року позивачем подано до суду заяву про забезпечення даного позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби, сільськогосподарську техніку, земельні ділянки: площею 1,3207 га в с. Бузовиця Кельменецького району Чернівецької області, кадастровий номер 7322081200:02:002:0034; площею 0,25 га в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7322081200:01:002:0054; площею 0,5115 га в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7322081200:01:002:0055, які належать ОСОБА_1 , та розрахункові рахунки ФОП “Терра Покуття”, та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо таких транспортних засобів, сільськогосподарської техніки та земельних ділянок.
Дану заяву мотивував тим, що відповідач є власником фермерського господарства “Терра Покуття”, розташованого в с. Завалля Снятинського району Івано-Франківської області. 03.03.2018 року він позичив у позивача 10000 євро на посів та збір урожаю, про що власноруч написав розписку. На даний час у ОСОБА_2 є підстави вважати, що транспортні засоби, сільськогосподарська техніка та земельні ділянки, які знаходяться у користуванні та володінні відповідача, можуть бути відчужені на користь третіх осіб, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення боргу за розпискою.
Ухвалою Снятинського районного суду від 22 лютого 2021 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Забезпечено позов шляхом накладення арешту та заборони відчуження нерухомого та рухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , в межах позовних вимог в сумі 338800 грн. В решті клопотання відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу. Вважає її постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що потреби в застосуванні накладення арешту на його майно немає, адже позика ним повернута в повному обсязі.
Суд повинен був з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись в тому, що між сторонами дійсно існує спір та є реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про відповідача. Натомість суд залишив поза увагою доводи апелянта про сплату боргу, а також не надав оцінки його переписці із позивачем в системі електронної мережі - месенджері “Вайбер”.
Просить ухвалу суду скасувати.
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт вимоги апеляційної скарги підтримав.
Позивач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову.
Судом встановлено, що в провадженні Снятинського районного суду перебуває справа №351/192/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції врахував норми законодавства, які передбачають можливість вжиття заходів забезпечення позову, реальну загрозу ухилення відповідача від виконання рішення суду шляхом відчуження належного йому майна, що в свою чергу ускладнить виконання рішення суду у випадку задоволення позову, а тому вважав необхідним забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборони відчуження рухомого та нерухомого майна в межах позовних вимог в сумі 338800 грн.
Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Перелік видів забезпечення позову визначений у ч. 1 ст. 150 ЦПК України. Зокрема, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
В ухвалі Верховного Суду від 24.04.2020 року у справі №753/20440/18 (№61-6989ск20) зазначено, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення позову у цій справі суд мав здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги та імовірності утруднення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав чи інтересів позивача.
Звертаючись до суду із вказаним позовом та заявою про вжиття заходів забезпечення позову, позивач зазначив, що відповідач 03.03.2018 року позичив у нього грошові кошти в сумі 10000 євро, про що було складено розписку, однак у зазначений в ній строк борг не повернув, на неодноразові прохання позивача повернути позику не реагує. А тому позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Таким чином предметом позову у даній справі є стягнення боргу за розпискою, предметом спору – грошові кошти в сумі, еквівалентній 10000 євро.
Отже, спір щодо вказаної суми грошових коштів реально існує, як існує і можливість відчуження відповідачем належного йому майна.
А тому висновок суду першої інстанції про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даній справі є законним та обґрунтованим.
Що стосується доводів апелянта про те, що наданими ним до суду доказами доводиться факт повернення ним вказаної суми боргу, то такі підлягають дослідженню при вирішенні справи по суті. А при розгляді заяви про забезпечення позову судом вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги.
Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими і в разі вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.
Разом з тим, щодо вжитих заходів забезпечення позову апеляційний суд зазначає наступне.
Так, в постанові від 19.02.2021 року у справі №643/12369/19 (провадження №61-21685св19) та від 15 лютого 2021 року у справі №643/12369/19 (провадження №61-21685св19) Верховним Судом зазначено, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.
Верховний Суд зауважує, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.
Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо майна відповідача не вимагає обмеження у користуванні ним.
Таким чином для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого та рухомого майна судом визнається обґрунтованою заборона відчуження такого майна.
Накладення арешту на майно відповідача за відсутності доказів існування реального ризику відчуження такого майна колегія суддів вважає необґрунтованим та недоцільним, оскільки такий не забезпечує збалансованості інтересів сторін, завдає прямої шкоди відповідачу, та не містить доведеності співмірності із позовними вимогами.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала Снятинського районного суду від 22 лютого 2021 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, яке належить  ОСОБА_1 , в межах позовних вимог в сумі 338800 грн. підлягає скасуванню з постановленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви.
Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Снятинського районного суду від 22 лютого 2021 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, яке належить  ОСОБА_1 , в межах позовних вимог в сумі 338800 грн. скасувати, та постановити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.
В решті ухвалу суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                       І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 20 квітня 2021 року.