П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

______________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/929/20	

Головуючий І інстанції Ковбій О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Димерлія О.О., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020р. (м.Херсон, дата складання повного тексту рішення - 25.05.2020р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі та 3-ї особи Корабельного районного відділу державної виконавчої служби м.Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -
В С Т А Н О В И В:
10.04.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі та 3-ї особи Корабельного районного відділу ДВС м.Херсон ГТУ юстиції у Херсонській області, в якому просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу від 07.02.2018р. №Ф-2037-25-У про сплату  боргу (недоїмки) в сумі 23829,99 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є пенсіонером та з 23.11.2000р. отримує пенсію за вислугу років, а тому, відповідно до ч.4  ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI, звільнений від сплати за себе єдиного внеску. З огляду на викладене, позивач вважає, що спірна вимога податкового органу є неправомірною та ґрунтується на невірному тлумаченні норм діючого законодавства.
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу від 07.02.2018р. №Ф-2037-25-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 23829,99 грн.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ГУ ДПС у Херсонській області 30.06.2020р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25.05.2020р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
10.07.2020р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.07.2020р. вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 04.12.2000р. був зареєстрований як фізична особа-підприємець (платник єдиного податку), а з 28.05.2019р. припинив свою підприємницьку діяльність.
Згідно з посвідченням №101053, виданим Херсонським ОВК 23.11.2000р., позивач є пенсіонером та отримує пенсію за вислугою років по лінії Міністерства оборони, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військовою службою, та деяких інших осіб».
07.02.2018р. ГУ ДФС у Херсонській області відносно позивача прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2037-25-У у сумі 23829,99 грн.
В подальшому, відповідач направив вказану вимогу до Корабельного районного відділу ДВС м.Херсон ГТУ юстиції у Херсонській області, на підставі якої 03.07.2019р. було відкрито виконавче провадження ВП №59447441.
Отримавши від відділу ДВС вказану вище постанову та не погоджуючись із зазначеною вимогою контролюючого органу про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до суду із даним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірного рішення відповідача. 
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI.
За визначенням, наведеним у ч.1 ст.1 цього Закону, «єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в т.ч. ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
У свою чергу, особи, зазначені у п.п.4, 5-1  ч.1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого  ст.26  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч.4 ст.4 Закону №2464-VI).
Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є військовим пенсіонером та з 23.11.2000р. отримує пенсію за вислугу років. 
Як свідчать матеріали справи, позивач після виходу на пенсію, 04.12.2000р. був зареєстрований як фізична особа-підприємець (платник єдиного податку), а з 28.05.2019р. припинив свою підприємницьку діяльність, що підтверджується відповідним витягом з ЄДР ЮО та ФОП.
Проте, як вже вказувалося вище, ГУ ДФС у Херсонській області 07.02.2018р. прийнято відносно позивача Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2037-25-У у сумі 23829,99 грн., який виник з 31.01.2014р. (т.б. коли позивачу вже було 62 роки) та зростав до дати формування вимоги.
Отже, при вирішенні даного спору аналізу судом підлягають норми, чинні під час всього періоду формування боргу.
Так, в період до 01.01.2017 року ч.4 ст.4 Закону №2464-VI мала редакцію, згідно якої особи, зазначені у пункті 4 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. у 1-му реченні  ч.4  ст.4 слова "які обрали спрощену систему оподаткування" було виключено. 
З 11.10.2017 року набрали чинності положення Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", якими 1-е речення ч.4 ст.4 Закону №2464-VI було викладено у новій редакції: "Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 ч.1 цієї статті, звільняються від сплати єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу."
Системний аналіз викладених норм з урахуванням хронології їх змін, свідчить про те, що в досліджений період від сплати єдиного внеску звільнялись в тому числі особи, якщо вони є пенсіонерами за віком (досягли пенсійного віку) та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
При цьому, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, також вважає за необхідне зазначити, що положеннями ч.5 ст.242 КАС України чітко визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Отже, окрім наведеного нормативного обґрунтування врахуванню підлягає і правовий висновок Великої палати Верховного Суду, зазначений в постанові від 10.04.2019р. по справі №814/779/17.
Так, Велика палата Верховного Суду в правовідносинах релевантних обставинам даної справи дійшла висновку, що частина 4 статті 4 Закону № 2464-VI встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску.
Окрім зазначеного, в згаданому рішенні суду наведено наступний аналіз правових підстав для означеного висновку.
Судді Великої палати Верховного Суду вказали, що абзац 17 статті 1 Закону №1058-IV непрацездатними особами визнає осіб, які досягли встановленого ст.26 цього Закону пенсійного віку, або осіб з інвалідністю, у тому числі дітей з інвалідністю, а також осіб, які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до закону.
Розглядаючи у системному взаємозв`язку вказані норми Закону №1058-IV та положення ч.4 ст.4 Закону №2464-VI, досягнення пенсійного віку (визначеного ст.26 Закону №1058-IV) є загальним страховим ризиком, який поруч із інвалідністю, вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством.
У зв`язку з цим застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій (за наявності необхідного страхового стажу), що логічно виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати.
Однак, визначення статусу "пенсіонера за віком" передбачає необхідність отримання особою саме страхової виплати у формі пенсії. Водночас, із проаналізованих положень законодавства не можна зробити висновок про пряму нормативну вказівку щодо обов`язкового виду страхової виплати, яку повинна отримувати особа, що досягла пенсійного віку, для застосування норми про звільнення від сплати єдиного внеску.
Сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого - другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що розраховується і сплачується виходячи з нормативного закріплення бази у ст.7 Закону №2464-VI, та розміром пенсійних виплат.
Водночас, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому, ч.4 ст.4 Закону №2464-VI передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, визначеного ст.26 Закону №1058-IV, виключно на добровільних засадах.
Частина 1 статті 10 Закону №1058-IV надає можливість особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), обрати для призначення один із цих видів пенсії.
Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії.
Частинами 1,2 статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства", заява N 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" від 21.02.1997р.) (п.п.48,49 рішення у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013р., заява N 10441/06).
Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абз.7 п.4.1 мотивувальної частини Рішення КСУ від 07.07.2004р. №14-рп/2004).
Згідно з пунктом 6 ч.1 ст.1 Закону України "Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні", пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом п.2 ч.1 ст.1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
Таким чином, різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку (встановленого ст.26 Закону №1058-IV), не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.
Так, як зазначалося вище, з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 вбачається, що перше нарахування єдиного внеску відбулось 20.01.2014 року. Проте, станом на зазначену дату позивач ОСОБА_1 досяг віку - 61 рік (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 ), що підтверджується наявним в матеріалах справи паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Суворовським РВ УМВС України в Херсонській області 25.10.1996р.
Загальні умови призначення пенсій за віком визначені ст.12 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та ч.1 ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” .
Таке право виникає у чоловіків після досягнення 60 років та за наявності відповідного стажу. 
Як вбачається з наявного у справі пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , пенсія за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» була призначена позивачу з 23.11.2000 року.
Отже, станом на 21.01.2020 року ОСОБА_1 досяг віку встановленого статтею 26 Закону №1058-IV та отримував пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Таким чином, з урахуванням системного аналізу наведених норм права, а також, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 , як фізична особа – підприємець, станом на дату виникнення спірних правовідносин набув права на пільгу, передбачену ч.4 ст. 4 Закону № 2464-VI щодо не сплати за себе єдиного внеску, оскільки на час нарахування зобов`язань досяг всіх необхідних умов:   досяг пенсійного віку (60 років) та отримують відповідно до закону пенсію. 
Додатково до викладеного, суд зазначає, що ФОП ОСОБА_1 згідно ч.1 ст. ст. 10 Закону №2464-VI має право на добровільну сплату єдиного внеску.
Частиною 3 ст.10 Закону №2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Орган доходів і зборів, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості. 
З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Аналогічні норми містяться в розділі V «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449. 
З викладеного слідує, що підставою для нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на добровільних засадах є укладення договору про добровільну участь у систему загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Водночас, як встановлено з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_1 не надавав згоду на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідний договір з ним не укладався, що, за раніше встановленого в нього права на пільгу, передбачену ч.4 ст.4 Закону №2464-VI, теж виключає нарахування йому зобов`язань з єдиного внеску.
Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 р. у справі №240/4809/19.
Таким чином, враховуючи вищевикладені норми діючого законодавства та приймаючи до уваги конкретні обставини справи, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що позивач ОСОБА_1 є належною особою, яка відповідно приписів ч.4 ст.4 Закону №2464-VI, звільняється від сплати за себе єдиного внеску, в зв`язку із чим, спірна вимога про сплату  боргу (недоїмки) від 07.02.2018р. №Ф-2037-25-У підлягає скасуванню, як протиправна. 
До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж  Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно ж до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано представником відповідача при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 19.04.2021р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                             О.О. Димерлій  

                                                                                       В.О. Скрипченко