Постанова 
Іменем України
26 травня 2021 року
м. Київ
справа № 490/6309/16-ц
провадження № 61-473св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Онісіч (Сидорова) Наталія Володимирівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 рокуу складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., Яворської Ж. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Інгульський ВДВС м. Миколаєва) Онісіч (Сидорової) Н. В.
На обґрунтування скарги посилався на те, що при виконанні заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2016 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина головним державним виконавцем Інгульського ВДВС м. Миколаєва накладений арешт на все майно, яке належить заявникові, проте підстави для звернення стягнення на його майно відсутні, оскільки заборгованість з аліментів погашена повністю, аліменти сплачуються щомісячно, тому немає підстав для подальшого продовження арешту майна.
Посилаючись на те, що державний виконавець не вчинив дій зі зняття арешту з майна, заявник просив визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаєва, яка полягає у невжитті заходів щодо зняття арешту зі всього майна, що належить заявникові, накладеного відповідно до постанови про арешт майна боржника від 10 квітня 2017 року за виконавчим провадженням № 53233865, та скасувати арешт на все майно ОСОБА_1 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2019 року скаргу задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаєва Онісіч (Сидорової) Н. В., яка полягає у невжитті заходів щодо зняття арешту на все майно, що належить ОСОБА_1 , накладеного відповідно до постанови про арешт майна боржника від 10 квітня 2017 року у виконавчому провадженні № 53233865, та скасовано постанову старшого державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаєва від 10 квітня 2017 року про накладення арешту на все майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 53233865.
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів погашена та існує переплата, тому немає підстав для звернення стягнення на майно, що йому належить, а відповідно відсутні підстави для подальшого продовження арешту майна.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що дії державного виконавця щодо відмови у знятті арешту з майна боржника відповідали закону, були вчинені в межах повноважень державного виконавця і до порушення прав скаржника не призвели.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року скасувати, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2019 року залишити без змін.
Касаційна скарга мотивована тим, що процесуальний закон не передбачає права повторного звернення з апеляційною скаргою, оскільки апеляційний суд повернув першу апеляційну скаргу у зв`язку із неусуненням недоліків. Суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, оскільки заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів була відсутня, натомість наявна переплата. Відсутність заборгованості за рішенням про стягнення аліментів свідчить про неможливість забезпечення виконання шляхом звернення стягнення на майно, тому виконання рішення забезпечується в інший спосіб, а саме шляхом сплати скаржником аліментів з банківського рахунку на депозитний рахунок державної виконавчої служби. До відзиву до апеляційної скарги були долучені копії постанови про скасування розшуку транспортного засобу, банківські квитанції, що свідчить про наявність у боржника майна та коштів на банківському рахунку, достатніх для виконання рішення суду. Таким чином, ці обставини доводять неправильне застосування судом пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) до спірних правовідносин.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2021 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
Підставами відкриття касаційного провадження у цій справі є неправильне застосування норм матеріального права та порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме: статей 12, 210, 185, 354, 357 ЦПК України, статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 48, 59, 71 Закону № 1404-VIII.
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 рокусправу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що на виконанні в Інгульському ВДВС м. Миколаєва, правонаступником якого є Інгульський відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), перебуває виконавче провадження № 53233865 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 12 січня 2017 року) з виконання заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 червня 2016 року і до досягнення дитиною відповідного віку (т. 1, а. с. 143-145).
10 квітня 2017 року з метою забезпечення виконання рішення суду постановою старшого державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаєва Сидорової Н. В. накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 
04 жовтня 2017 року державним виконавцем був проведений розрахунок заборгованості у боржника ОСОБА_1 , відповідно до якого станом на 01 жовтня 2018 року заборгованість зі сплати аліментів становила 18 456,80 грн.
23 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області із заявою, в якій, зокрема, просив винести постанову про скасування арешту на все його майно, посилаючись на те, що здійснив повне погашення заборгованості (т. 1, а. с. 150).
Згідно із розрахунком заборгованості від 05 березня 2019 року, проведеним головним державним виконавцем Інгульського ВДВС м. Миколаєва Онісіч Н. В., станом на 01 березня 2019 року, заборгованість щодо сплати аліментів у  ОСОБА_1 відсутня, переплата становить 1 696 грн (т. 1, а. с. 180).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VIIIвиконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIIIвизначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIIIвиконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця,  ОСОБА_1 , посилаючись на відсутність заборгованості зі сплати аліментів, вказував на наявність підстав для зняття арешту з належного йому майна.
Частиною другою статті 71 Закону № 1404-VIIIпередбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Відповідно до статті 48, 56 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону № 1404-VIII постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
Частинами четвертою, п`ятою статті 59 Закону № 1404-VIIIпередбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що головним державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника для забезпечення реального виконання рішення суду.
Суд встановив, що боржник не отримує жодних доходів (заробітної плати, пенсії тощо), не має рахунків в банківських установах, доказів наявності в нього щомісячного доходу, грошових коштів, достатніх для виконання рішення суду про сплату аліментів ним ні державному виконавцеві, ні суду надано не було, порушень державним виконавцем вимог закону не встановлено.
Отже, виконавець за правилами статті 59 Закону № 1404-VIIIпозбавлений повноважень зняти арешт, накладений постановою від 10 квітня 2017 року, оскільки скаржником не наведено та не доведено належними та допустимими доказами підстав для такого рішення, визначених у вичерпному переліку частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII.
За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши відсутність у боржника іншого майна та/або способу забезпечення виконання рішення суду про стягнення періодичних платежів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 336/61690/17 (провадження № 61-29992св18), від 22 квітня 2021 року у справі № 742/819/20 (провадження № 61-565св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 577/4889/19(провадження № 61-5670св20).
Доводи касаційної скарги про те, що відсутність заборгованості за рішенням про стягнення аліментів свідчить про неможливість забезпечення виконання шляхом звернення стягнення на майно, тому виконання рішення забезпечується в інший спосіб, а саме шляхом сплати скаржником аліментів з банківського рахунку на депозитний рахунок державної виконавчої служби, а боржником надані банківські квитанції, які свідчать що скаржник має банківський рахунок на якому наявні кошти, є необґрунтованими, оскільки наявні у матеріалах справи копії квитанції про сплату аліментів (т. 1, а. с. 234-244) свідчать тільки про сплату аліментів, проте відповідно до запитів до Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України боржник не має рахунків у банківських установах. Боржником такі відомості не спростовані.
Посилання заявника на копію постанови про скасування розшуку транспортного засобу, що на його думку свідчить про наявність у боржника майна, Верховний Суд відхиляє, оскільки ця постанова не спростовує висновку суду апеляційної інстанції з посиланням на конкретні докази про відсутність майна у боржника. 
У зв`язку з наведеним, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне тлумачення та застосування апеляційним судом пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII.
Відповідно до зазначеної нормипідставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частиниє погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.
За змістом цієї норми права таке забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.
Виходячи з принципу та презумпції обов`язковості для виконання судових рішень, що набрали законної сили (частина перша статті 18 ЦПК України), саме на боржнику лежить тягар доведеності того, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.
Таких обставин заявник не довів, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції, встановивши відповідні обставини справи та надавши оцінку наявним у справі доказам.
Сама по собі сплата певний період заявником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII.
Доводи касаційної скарги про те, що процесуальний закон не передбачає права повторного звернення з апеляційною скаргою після її повернення у зв`язку із неусуненням недоліків, колегія суддів не бере до уваги, оскільки за положеннями статей 185, 357 ЦПК України повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права, а також незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі та стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко