Головуючий суду 1 інстанції - Третяк О.Г.
Доповідач -Коновалова В.А.

Справа № 409/1302/20
Провадження № 22-ц/810/280/21

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                             ПОСТАНОВА
Іменем України
13 травня 2021 року м. Сєвєродонецьк
                                                                                        
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого – Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Стахової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Білокуракинська територіальна громада Луганської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою керівника Старобільської місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Білокуракинської селищної ради 
на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 15 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Третяк О.Г. в смт Білокуракине Луганської області,
за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинської територіальної громади Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Білокуракинської територіальної громади Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю, в обґрунтування якої зазначив, що з 2001 року він володіє та користується 50/100 частиною приміщення телятника (корівника двохрядного), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На протязі всього часу володіння він здійснює всі необхідні заходи та витрати пов`язані з належним утриманням вказаного нерухомого майна. З 2008 року позивач орендує земельну ділянку під вищевказаним нерухомим майном. 
ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 50/100 частин приміщення телятника (корівника двохрядного), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з – літера А-1 50/100 частини приміщення телятника бр. №3 (корівника двохрядного) загальною площею 432,4 кв. м, у тому числі: підсобне приміщення площею 10,0 кв. м, підсобне приміщення площею 406,5 кв. м, підсобне приміщення 7,3 кв. м, підсобне приміщення площею 8,6 кв. м та №2 асфальтобетонне покриття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 15 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до Білокуракинської територіальної громади Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю задоволено. Суд визнав за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності право власності на 50/100 частину приміщення телятника бригади № 3 (корівника двохрядного), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 432,4 кв. м.
Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що оскільки позивач добросовісно володіє зазначеним нерухомим майном більше десяти років, то набув право власності на це майно за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі керівник Старобільської місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Білокуракинської селищної ради просить скасувати рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 15 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Керівник Старобільської місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Білокуракинської селищної ради вказує на те, що позивачем не надано до суду доказів правомірного користування земельною ділянкою та будівлею, розташованій на ній, тому задовольняючи позовні вимоги суд дозволив позивачу використовувати спірне приміщення без правовстановлюючих документів. 
Позов про визнання права власності за набувальною давністю не може пред`являти законний володілець, або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знає хто є її власником.
Згідно виписки з протоколу № 1 загальних зборів пайщиків СТОВ «Заповіт» від 03 лютого 2004 року ОСОБА_2 виділено майно в натурі 50% на суму 21600 грн, а саме телятник бригади № 3, с. Курячівка, Білокуракинського району.
Прокурор вважає, що спір виник стосовно розпайованого майна, тому позивачем обрано неправильний спосіб захисту.
Зазначає, що вказаним рішенням порушено інтереси селищної ради, оскільки визнання права власності на нежитлову будівлю, розташовану на земельній ділянці комунальної власності, дає право на користування землею, створює передумови для зловживання з боку теперішнього власника нерухомості.
Згідно інформації Білокуракинської селищної ради від 22 лютого 2021 року земельна ділянка під спірною будівлею відноситься до земель комунальної власності Білокуракинської селищної ради. 
Посилається також на те, що судом першої інстанції не з`ясовано питання щодо власника майна, не досліджено наявності всіх необхідних умов для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 15 березня 2021 року позивачу роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та апеляційну скаргу ОСОБА_1 отримав 18 березня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправленн (а.с.123).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що вказана частина телятника на праві власності належить йому, рішення суду першої інстанції є законним.
В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач добросовісно володіє зазначеним нерухомим майном більше десяти років, тому набув право власності на це майно за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України.
Проте до такого висновку суд першої інстанції дійшов із порушенням норм права, з огляду на таке.
Так, у порушення вимог  ст. 264 ЦПК України та виходячи з підстав позову, суд  першої інстанції не з`ясував усіх дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для справи, зокрема, не встановив законність об`єкту володіння, добросовісності та безтитульним володіння, відкритість та давність володіння ОСОБА_1 50/100 частинами приміщення телятника бригади № 3 (корівника двохрядного).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
За статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Правовий інститут набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.
Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права  означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження  № 12-291гс18).
У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.
У постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 924/925/17 та від 22 травня 2018 року в справі № 922/1574/17 зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 714/432/18 провадження № 61-11384св19 Верховний суд зауважив, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною давністю, строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником; володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння повинно бути безперервним, тобто воно не повинно перериватися протягом всього строку набувальної давності.
За набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Аналогічні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451 /16-ц (провадження № 61 -8009св 18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61 -16648св 18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19).
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилається на те, що з 2001 року володіє і користується 50/100 частинами приміщення телятника бригади № 3 (корівника двохрядного), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . На протязі всього часу володіння ним здійснюються всі необхідні заходи ти витрати, пов`язані з належним утриманням вказаного нерухомого майна у належному стані, включаючи проведення поточного та капітального ремонтів. З 2008 року орендує земельну ділянку під вказаним нерухомим майном.
Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як вбачається із довідки-характеристики КП Білокуракинське районне бюро технічної інвентаризації» № 66 від 08 травня 2020 року, яка видана ОСОБА_1 з метою оформлення правовстановлюючих документів, згідно інвентарної справи № 221 нежитлова будівля – приміщення телятника бр. № 3 (корівника двохрядного), що розташована за адресою: Луганська область, Білокуракинський район, с. Курячівка, комплекс будівель та споруд зареєстрований в КП «Білокуракинське районне бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі під реєстровим № 6/19.
Позивачем, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не надано належних, достатніх та допустимих доказів, а саме правовстановлюючих документів на приміщення телятника бригади 3, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є процесуальним обов`язком,  суд же згідно ст. 13 ЦПК України розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Отже, умова про законність об`єкту визнання права власності за набувальною давністю позивачем не доведена.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц, провадження № 61- 19156св 18, Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що згідно виписки із протоколу № 1 загальних зборів пайщиків СТОВ «Заповіт» від 03 лютого 2004 року ОСОБА_1 виділено із майнових паїв в натурі майно на суму 21600 грн - телятника бригади № 3 (50%) с. Курячівка.
Відповідно до акту від 10 лютого 2004 року та видаткової накладної № 12 від 10 лютого 2004 року  ОСОБА_1 було передано приміщення телятника бр. 3 (50%) (а.с 71).
Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Заповіт» перебуває в стані припинення з 21 березня 2011 року; судове рішення про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури від 15 березня 2011 року Господарський суд Луганської області.
Отже  ОСОБА_1 користується нерухомим майном - телятником бригади № 3 в с. Курячівка з лютого 2004 року у зв`язку з розпаюванням майна СТОВ «Заповіт».
Зазначені обставини свідчать про те, що спір виник стосовно розпайованого майна СТОВ «Заповіт». 
За положеннями статті 344 ЦК України при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, враховується, зокрема, таке: володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником
Проте, позивачу спірне майно було виділено на загальних зборах пайщиків СТОВ «Заповіт» 03 лютого 2004 та передано згідно акту приймання-передачі майна від 10 лютого 2004 року.
Таким чином, позивачем не доведено обставин добросовісності та безтитульності володіння спірним нерухомим майном, що унеможливлює застосування набувальної давності.
Що стосується посилання позивача на те, що з2008 року він орендує земельну ділянку під спірним нерухомим майном, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
За інформацією Білокуракинської селищної ради, 24 серпня 2008 року між  ОСОБА_1 та Білокуракинською районною державною адміністрацією укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0500 га для розміщення та обслуговування адміністративних та господарських приміщень, допоміжних будівель, що розташована на території Курячівської сільської ради, який зареєстровано у Курячівській сільській раді за № 8 від 24 серпня 2008 року. У 2009 році був укладений інший договір оренди земельної ділянки між тими самими сторонами терміном дії до 31 березня 2010 року. 01 квітня 2011 року укладено новий договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та Білокуракинською районною державною адміністрацією, терміном дії до 01 квітня 2012 року. Дані обставини підтверджуються копіями договорів оренди землі, які долучені до матеріалів справи.
Викладені обставини свідчать про те, що земельна ділянка на якій розміщено приміщення телятника бр. 3 перебувала в оренді у  ОСОБА_1 з 24 серпня 2008 року по 01 квітня 2012 року. 
В листі Білокуракинської селищної ради № 02-26/1091 від 22 лютого 2021 року зазначено, що земельна ділянка розташована в межах АДРЕСА_1 відноситься до земель комунальної власності Білокуракинської селищної ради. 
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним та безтитульним набувачем спірного нежитлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
Апеляційний суд вважає, що рішення суду про визнання за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності права власності на 50/100 частин приміщення телятника бригади № 3 (корівника двохрядного), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 слід скасувати відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Щодо судових витрат
В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, прокурором за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 7757,73 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 249 (а.с. 80). 
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то зі ОСОБА_1 на користь Луганської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 7757,73 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374,  ст. 376, 384 ЦПК України,  апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу керівника Старобільської місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Білокуракинської селищної ради задовольнити.
Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 15 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Білокуракинської територіальної громади Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який проживає за адресою: Луганська область, Білокуракинський район, с. Курячівка на користь Луганської обласної прокуратури, код ЄДРПОУ 02909921, судовий збір у розмірі 7757,73 грн на розрахунковий рахунок UA048201720343140001000000839, банк: ДКСУ у м. Києві.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуючий                                                                                    В.А. Коновалова
Судді О.Ю. Карташов

Н.В. Стахова