ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" квітня 2021 р.           Справа№ 910/17485/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Демидової А.М. 
          Ходаківської І.П. 
 
розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2020 (повне рішення складено 29.12.2020) (суддя Гумега О.В.)
у справі № 910/17485/20
за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»          
до  Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»
про стягнення 105 368,27 грн
ВСТАНОВИВ:
Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення 89  362,49 грн страхового відшкодування, 1  522,22 грн інфляційних втрат, 12  256,82 грн пені, 2  226,74 грн 3 % річних, 3  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 2  102,00 грн судового збору.  
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем у зв`язку із настанням страхового випадку (дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 26.06.2019) було здійснено виплату страхового відшкодування на користь ПП «Транс Логістик» згідно платіжних доручень №20373 від 13.08.2019, №22951 від 12.09.2019 на підставі рахунків №DP-1904468 від 26.06.2019, №DP-1904468 від 26.06.2019, страхових актів №ССКА-5863 від 12.08.2019, №ССКА-5863-1 від 11.09.2019, розрахунків сум страхового відшкодування, акта виконаних робіт №DP-1904519 від 01.09.2019. Страховий випадок (дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 26.06.2019) стався внаслідок порушень водієм ОСОБА_1 Правил дорожнього руху, що підтверджено постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.08.2019 у справі №175/2577/19, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «MAN», державний номерний знак НОМЕР_1 , станом на 26.06.2019 була застрахована у відповідача. Враховуючи сплату страхового відшкодування, позивач просить суд стягнути з відповідача суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 89  362,49 грн, 1  522,82 грн інфляційних втрат, 12  256,82 грн пені та 2  226,74 грн 3 % річних.   
Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.12.2020 у справі №910/17485/20  позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» 89 362,49 грн  страхового відшкодування, 1  522,22 грн інфляційних втрат, 2 226,74 грн 3% річних, 8  682,32 грн пені, 2  030,69 грн судового збору та 2 898,23 грн витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив. 
Ухвалюючи вказане рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля, застрахованого у позивача, відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в межах, передбачених полісом № АО/3662284, а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2020 у справі №910/17485/20 в частині задоволення позовних вимог та у цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» відмовити. У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.   
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, оскільки судом не було застосовано до спірних правовідносин приписи ст. 606 Цивільного кодексу України, п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які, на думку апелянта, мали бути застосовані. Також апелянт зазначає, що місцевим господарським судом не було застосовано до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц, що є порушенням норм процесуального права. 
Таким чином, на переконання апелянта, за шкоду, завдану працівником юридичної чи фізичної особи, з якою він знаходиться в трудових відносинах, немає підстав застосовувати цивільну відповідальність, оскільки боржник (ПП «Транс Логістик») та первісний кредитор ПП «Транс Логістик» збігаються в одній особі, отже, слід застосовувати норми трудового права щодо відшкодування матеріальної шкоди.  Тому у відповідача відсутні підстави для визнання дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 26.06.2019 о 15:05 на комплексі будівель та споруд №8 рампа №55 в смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області, за участю транспортного засобу «MAN», д.н.з. НОМЕР_1 та транспортного засобу «Scania G400», д.н.з НОМЕР_2 , які належать ПП «Транс Логістик», страховим випадком і виплати страхового відшкодування.     
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» у справі №910/17485/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2021 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2020 у справі № 910/17485/20 залишено без руху.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2020 у справі №910/17485/20 та поновлено Приватному акціонерному товариству «Українська пожежно-страхова компанія» зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2020 у справі №910/17485/20. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2020 у справі №910/17485/20. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, пояснення до 09.03.2021.
09.03.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов письмовий відзив Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2020 у справі №910/17485/20, за яким позивач просить апеляційний господарський суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
В заперечення апеляційної скарги позивач посилається на те, що посилання апелянта на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц, не може бути прийняте до уваги, оскільки не стосується спірних правовідносин. Відносини, які були предметом розгляду у справі №426/16825/16-ц виникли з приводу стягнення регресної заборгованості страховика (страхової компанії) зі свого страхувальника та водія забезпеченого транспортного засобу (працівника страхувальника) у зв`язку з неповідомленням останніми про дорожньо-транспортну пригоду. У даному випадку має місце не регрес, а суброгація, правовідносини, які склалися між потерпілою особою, яка передала своє право вимоги позивачу та страховою компанією винної особи (відповідачем). 
Крім того, як зазначає позивач, положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не обмежують страхувальника в отриманні страхового відшкодування у разі нанесення забезпеченим транспортним засобом іншому транспортному засобу, що належить страхувальнику, оскільки в даному випадку особою, яка нанесла шкоду не є страхувальник, а водій забезпеченого транспортного засобу, в свою чергу страхувальник є потерпілою особою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. У даному випадку особою, відповідальність якої застрахована є ОСОБА_1 - водій забезпеченого транспортного засобу MAN, д.н.з НОМЕР_1 за полісом АО/003662284, страхувальником за яким є відповідач. Потерпілою особою є Приватне підприємство «Транс Логістик», власник пошкодженого транспортного засобу «Scania G400», д.н.з НОМЕР_2 . Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, покладено на страховика винної особи у межах встановлених зазначеним Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.      
Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
27.05.2019 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (надалі - страховик) та Приватним підприємством «Транс Логістик» (надалі - страхувальник) укладено Договір № 28-0401-00001/50 добровільного страхування наземного транспорту (надалі - Договір страхування), за яким був застрахований, зокрема, автомобіль «Scania G400», реєстраційний номер НОМЕР_3 . Строк дії Договору страхування визначений з 00:00 год. 04.06.2019 по 24:00 год. 03.06.2020. (а.с. 9-20). 
26.06.2019 на комплексі будівель та споруд № 8 рампа № 55 в смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Scania G400», д.н.з. НОМЕР_3 , з причіпом «Schmitz», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «MAN», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 . Дорожньо-транспортна пригода виникла внаслідок того, що водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «MAN», д.н.з. НОМЕР_1 , під час руху заднім ходом, не переконавшись в безпечності маневру, скоїв наїзд на автомобіль «Scania G400», д.н.з. НОМЕР_3 , з причіпом «Schmitz», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який знаходився нерухомо позаду. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальну шкоду, постраждалих немає. 
Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.08.2019 у справі №175/2577/19-п ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. (а.с. 24-25).    
За ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, вина особи за скоєне ДТП не підлягає повторному доказуванню. 
Внаслідок отриманих пошкоджень транспортний засіб «Scania G400», д.н.з. НОМЕР_3 отримав механічні пошкодження. Позивач на підставі рахунку №DP-1904468 від 26.06.2019 склав страховий акт №ССКА-5863 та розрахунок суми страхового відшкодування. Платіжним дорученням №20373 від 13.08.2019 позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 74  696,58 грн на користь Приватного підприємства «Транс Логістик». (а.с. 28-29, 34, 35, 36). 
Окрім того, 11.09.2019 позивач на підставі рахунку № DP-1904468 від 26.06.2019 та акта виконаних робіт №DP-1904519 від 01.09.2019 склав страховий акт №ССКА-5863-1 та розрахунок суми страхового відшкодування. Згідно платіжного доручення №22951 від 12.09.2019 позивачем сплачено 14  665,91 грн страхового відшкодування на користь Приватного підприємства «Транс Логістик». (а.с. 37-39, 40, 41, 42). 
Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «MAN», д.н.з. НОМЕР_1 , станом на 26.06.2019 була застрахована у відповідача згідно страхового полісу АО №003662284, з лімітом за шкоду майну 100  000,00 грн та нульовою франшизою. (а.с. 43). 
01.10.2019 позивач надіслав на адресу відповідача заяву №11/19434 від 30.09.2019 про виплату (страхового) відшкодування на суму 89  362,49 грн, яка отримана останнім 02.10.2019, про що свідчить відмітка про отримання на поштовому відправленні №0408029755964. (а.с. 44, 45). Доказів реагування матеріали справи №910/17485/20 не містять.   
Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);  доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 
Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.  Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.  
Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 №85/96-ВР (далі - Закон № 85/96-ВР) страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. 
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 85/96-ВР добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
Згідно ч. 2 ст. 9 Закону № 85/96-ВР страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.
Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (ч. 1 ст. 16 Закону № 85/96-ВР). 
Згідно ч. 1 ст. 25 Закону № 85/96-ВР здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV (далі - Закон №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 6 Закону №1961-IV визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. 
Згідно ст. 29 Закону №1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічна правова норма міститься у Законі № 85/96-ВР, а саме ст. 27.
Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого. Тобто у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого деліктного зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. Побідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 910/3165/17, від 12.08.2019 у справі №910/2351/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17.
Відповідно до п.п. 12.1 ст. 12 Закону №1961-IV страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (абз. 18 ст. 9 Закону № 85/96-ВР).
Судом встановлено, що за страховим полісом АО №003662284 сума франшизи складає 0,00 грн.   
Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. 
Таким чином, до позивача, який виплатив суму страхового відшкодування у розмірі 89  362,49 грн на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» згідно платіжних доручень №20373 від 13.08.2019, №22951 від 12.09.2019, перейшло право вимоги до відповідача, який є страховиком за страховим полісом АО №003662284.  
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 16 Закону № 85/96-ВР договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.
Відповідно до 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 3 ст. 510 ЦК України якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.
Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №758/16044/16-ц. 
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17  зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
Враховуючи спірні правовідносини сторін, які носять грошовий характер, отже є грошовими зобов`язаннями, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Здійснивши перевірку правильності розрахунку позивачем 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 1  522,22 грн інфляційних втрат та 2  226,74 грн 3% річних.  
Згідно зі ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.
Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону №1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Позивачем заявлено до стягнення 12  256,82 грн пені за період з 03.01.2020 по 01.11.2020. При цьому, місцевим господарським судом здійснено перерахунок вказаної суми, з урахуванням приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, за якою нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Таким чином, до стягнення підлягає 8  682,32 грн пені. 
Доводи апелянта щодо відсутності підстав для застосування цивільної відповідальності, оскільки боржник - Приватне підприємство «Транс Логістик» та первісний кредитор - Приватне підприємство «Транс Логістик» збігаються в одній особі, а завдана шкода працівником юридичної особи має вирішуватись у порядку трудового законодавства, апеляційним господарським судом до уваги не приймається з огляду на наступне. 
При вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, то з урахуванням положення статті 515 ЦК України суброгація застосовується лише до майнового страхування. Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №183/791/16-ц та від 28.02.2018 у справі №521/16989/13-ц.
Верховий Суд у своїй постанові від 30.01.2018 у справі №910/12500/17 дійшов наступних правових висновків, і регрес, і суброгація виникають на підставі закону. Проте між зазначеними поняттями існують відмінності. За суброгації відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. При регресі одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. Ці інститути мають різний режим правового регулювання. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права, а для суброгації відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України встановлений особливий правовий режим. Регрес у страхуванні виникає стосовно вузького кола осіб, тоді як суброгація застосовуються щодо будь-якої особи, відповідальної за настання страхового випадку. У порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику. 
Апеляційним судом встановлено, що предметом спору у справі №426/16825/16-ц, яка розглянута Великою Палатою Верховного Суду, є відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, в порядку регресу з юридичної особи та винної особи - водія, який перебував з юридичною особою у трудових відносинах. 
За результатами розгляду вказаної справи, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц дійшла наступних правових висновків. Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки  - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, альтернатива, визначена підпунктом 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, до спірних правовідносин не застосовується. Зі свого боку, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України). 
Верховний Суд дійшов висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Спір між двома суб`єктами господарювання, потерпілим та власником автомобіля, повинен вирішуватися за правилами господарського судочинства.
Таким чином, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки спори не є побідними, регулюються різними правовими нормами (регрес та суброгація), а тому справа №426/16825/16-ц не є релевантною для даного спору.  
Згідно п. 32.1 ст. 32 Закону №1961-IV відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Згідно ст. 6 вказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. 
Відповідно до ст. 606 ЦК України зобов`язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.  
Приватне підприємство «Транс Логістик» є власником транспортного засобу «Scania G400», д.н.з. НОМЕР_3 , який застраховано за Договором страхування, укладеного між Приватним підприємством «Транс Логістик» та позивачем, та транспортного засобу «MAN», д.н.з. НОМЕР_1 , цивільно-правова відповідальність водія якого була застрахована у відповідача згідно страхового полісу АО №003662284. Таким чином, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин ст. 606 ЦК України. 
Підстав для застосування приписів п. 32.1 ст. 32 Закону №1961-IV також не має, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність водія, застрахована у відповідача. Доказів протилежного суду не надано. 
Згідно з ч. 1  ст. 73 ГПК України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1    ст.    74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1  ст. 86 ГПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.ст.  76,  77 ГПК України  належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. 
Разом з цим, згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат позивачем було подано копії Договору № 1 про надання правової (правничої) допомоги від 05.11.2018, Акта виконаних робіт від 02.11.2020, Додатку № 4 від 09.09.2020 до Договору № 1 про надання правової (правничої) допомоги від 05.11.2018 та платіжного доручення № 3227 від 04.11.2020. (а.с. 60-63, 66, 67, 68). 
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8  ст. 129 ГПК України).
Разом з цим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на часткове задоволення позову, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 898,23 грн судом першої інстанції правомірно покладено на відповідача.
Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 4  ст. 11 ГПК України  суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, при цьому апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.  
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2020  у справі №910/17485/20 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задоволенню не підлягає.
Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта. 
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                                            ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2020 у справі №910/17485/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2020  у справі №910/17485/20 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2020  у справі №910/17485/20. 
4. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія».
5. Матеріали справи № 910/17485/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
          6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                І.П. Ходаківська