ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року	Львів	Справа № 380/942/21 пров. № А/857/6916/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів – Обрізка І. М., Сеника Р. П., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Лунь З. І. у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

                                                        ВСТАНОВИВ:

16.01.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, в якому просить стягнути з відповідача на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.04.2018 по день фактичної виплати 16.12.2020 терміном 967 днів, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що має право на стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки при виключенні зі списків особового складу військової частини відповідач не провів з ним повного розрахунку. Зазначив, що виплата належних при звільненні сум грошового забезпечення в повному обсязі здійснена 16.12.2020, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні на суму 103414,85 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги.
Позивач, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції неправильно визначено розмір відповідальності відповідача за прострочення належних ОСОБА_1 при звільненні виплат грошового забезпечення. Зазначає, що статтею 117 Кодексу законів про працю України імперативно встановлено, що невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум при звільненні зобов`язує здійснити виплату такому працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а згідно з практикою Європейського суду з прав людини, висловленої у рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України», держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови – дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Відповідач, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення в частині задоволення позову та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Вимоги апеляційної скарги відповідача обґрунтовані тим, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо поширення на спірні правовідносини положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України через неврегульованість питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби положеннями спеціального законодавства, оскільки військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини, що і виключає підстави для встановлення особливого виду відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунків з військовослужбовцями. Зазначає про необгрунтованість застосування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 01.03.2018  у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, так як предметом розгляду у цих справах були спірні питання грошового забезпечення не військовослужбовців, а працівників Національної поліції. Крім цього, вказує на те, що позивач не заявляв жодних претензій щодо проведеного з ним розрахунку та сам просив виключити його зі списків особового складу Національної академії, що виключає підстави для задоволення позову.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову та просить відмовити в позові в повному обсязі.
Оскільки апеляційні скарги подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, а апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (по стройовій частині) від 23.04.2018 № 94 майора ОСОБА_1 , наукового співробітника науково-дослідної лабораторії (інформаційних та геоінформаційних систем) науково-дослідного відділу (систем управління військами) Наукового центру сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, звільнено з військової служби у запас за підпунктом “б” (за станом здоров`я) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу та з 23.04.2018 виключено із списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та усіх видів забезпечення і направлено до Галицько-Франківського ОРВК м. Львова. 
Вважаючи, що при звільненні з військової служби та виключенні із списків особового складу Національної академії 23.04.2018 з ним не проведено розрахунків, а саме, не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення, позивач звернувся до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 у справі №380/4493/20, яке набрало законної сили 02.10.2020, позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 23.04.2018; зобов`язано Національну академію сухопутних військ імені Петра Сагайдачного  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 23.04.2018. 
На виконання вказаного вище рішення суду Національною академією позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення в два етапи: 05.11.2020 в сумі 39930,20 грн та 16.12.2020 в сумі 57402,05 грн. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення за період з 23.04.2018 по 16.12.2020 не у строк, встановлений положеннями статті 116 Кодексу законів про працю України, а тому з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат визначив в розмірі 103414,85грн.
Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону № 2011-XII).
У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі №9-рп/2013 (далі - Рішення № 9-рп/2013) за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Як зазначено Верховним Судом у постановах від 19.06.2019 у справі №825/1987/17, від 20.11.2019 у справі № 620/1892/19, від 05.02.2020 у справі № 825/565/17 індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Відтак, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
З огляду на викладене, доводи відповідача про те, що індексація грошового забезпечення не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом компенсаційних виплат, є безпідставними та до уваги судом не беруться.
Отже, чинним законодавством України гарантована індексація грошового забезпечення військовослужбовців та передбачено її виплату. При цьому, граничним строком її виплати, як і проведення усіх інших виплат, які здійснюються військовослужбовцям під час їхнього звільнення зі служби, є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Водночас, питання відповідальності Національної академії в разі несвоєчасного проведення розрахунку з військовослужбовцем при звільненні не врегульоване спеціальним законодавством у сфері соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей.
У зв`язку з цим суд першої інстанції правильно вважав за можливе застосувати норми трудового законодавства при вирішенні спірної ситуації.
За статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Варто зауважити на тому, що, аналізуючи положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 (справа 821/1083/17) зазначила таке.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника (військовослужбовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Як встановлено з матеріалів справи, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 23.04.2018, що встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 у справі № 380/4493/20, просив стягнути на його користь суму середньомісячного грошового забезпечення за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.
Так, на виконання судового рішення виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідач здійснив 05.11.2020 в сумі 39930,20 грн та 16.12.2020 в сумі 57402,05 грн.
Таким чином, Національною академією проведено фактичний розрахунок з ОСОБА_1 щодо виплати індексації грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України. Строк затримки розрахунку з позивачем при звільненні становить 967 днів, а саме з 23.04.2018 по 16.12.2020.
Враховуючи викладене, непроведення з вини Національної академії розрахунку з позивачем у день виключення зі списків особового складу та усіх видів забезпечення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати військовослужбовцю його середнього грошового забезпечення за весь час затримки виплати індексації по день фактичного розрахунку.
Відповідно до наданої суду позивачем довідки про види та розміри грошового забезпечення ОСОБА_1 , виданої відповідачем, розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням для обрахунку середньомісячного грошового забезпечення становив 26290,31 грн (12825,01 грн у лютому 2018 року та 13465,30 грн у березні 2018 року), відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 445,60 грн (26290,31:59), що відповідає правилам обчислення середнього заробітку, закріпленим у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить: 445,60 х 967 = 430895,20 грн.
Апеляційний суд враховує, що розрахунок стягнутої на користь позивача суми середнього грошового забезпечення відповідач в апеляційній скарзі не оскаржував, відсутні відповідні доводи і у відзиві на позовну заяву та апеляційну скаргу позивача.
Натомість, суд першої інстанції вказані обставини не враховував, що призвело до помилкового застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування.
Апеляційний суд звертає увагу, що доводи відповідача зводяться виключно до заперечення права позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку з огляду на непоширення норм Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що визначає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, норми якого і підлягають застосуванню.
Що стосується покликання відповідача на те, що при звільненні зі служби ОСОБА_1 не заявляв жодних претензій щодо проведеного розрахунку, то такі є безпідставними та не підтвердженими жодними доказами, а наявна в матеріалах справи копія аркушу бесіди доводить ставлення позивача до наступного звільнення та не може містити заперечень щодо проведеного розрахунку, оскільки бесіда проведена в лютому 2018 року, в той час як звільнення – у квітні 2018 року.
Таким чином, на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за весь період затримки такого розрахунку по день фактичного розрахунку в розмірі 430895,20 грн.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.
За наведених обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про задоволення позову.
Керуючись статтями 311, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі № 380/942/21 скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (місцезнаходження: 79026, м. Львів, вул. Героїв Майдану, 32, код ЄДРПОУ 08410370) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 430895 (чотириста тридцять тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) грн 20 коп.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 23.06.2021