КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
21 травня 2021 року                                                                                    м. Київ
 
Унікальний номер справи № 761/45815/19  
Апеляційне провадження 22-ц/824/7380/2021  
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Махлай Л.Д., 
суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.
 
сторони          
позивач                      ОСОБА_1 
 
відповідачі                Головне управління Національної поліції у Київській області
 
                                   Державна казначейська служба України

            розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування,
 
в с т а н о в и в :
 
у листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління  Національної поліції у Київській області та Державної казначейської служби України, в якому з урахування уточненої позовних вимог просила визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженні № 1201810000000249 від 29.03.2018; стягнути з Державної казначейської служби Українив рахунок відшкодування моральної шкоди                    176 616 за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог Бюджетного кодексу.
В обґрунтування позову зазначала, що у провадженні слідчого відділу Кагарлицього ВП Обухівського ВП у Київській області перебуває кримінальне провадження за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 194 КК України. Процесуальне керівництво здійснює Кагарлицька місцева прокуратура. В зв`язку з неналежними діями слідства, вона звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою. 
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2018 скаргу задоволено та зобов`язано СУ ГУНП в Київській області внести відомості до ЄРДР про вчинення групою осіб у складі співробітників прокуратури Київської області                      ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та слідчих ОСОБА_12 ,                      ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 кримінального правопорушення за ст. 365 КК України. За цими фактами проводилось розслідування Голосіївським відділом Національної поліції у м. Києві, та 04.04.2019 постановою слідчого Пилипенка Н.М. закрито кримінальне провадження. Проте ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.07.2019 скасовано постанову слідчого Пилипенка Н.М.
Вважає, що оскільки до цього часу підозра нікому не вручена, обвинувальний акт до суду не направлений, прокурорами не виконуються їх посадові обов`язки.
Вказаними діями Головного управління Національної поліції України їй заподіяло моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, додаткових зусиллях для організації життя, додаткових витратах часу.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2021 у позові відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини справи, а також не взяв до уваги повторюваність протиправної поведінки посадових осіб відповідача та тривалість такої поведінки. Суд дійшов до помилкового висновку щодо не доведення завдання їй моральної шкоди, оскільки неналежне виконання органами державної влади своїх повноважень та внаслідок протиправної та системної бездіяльності відповідача, вона позбавлена відчуття безпеки та зазнала порушення психологічного благополуччя, постійно перебуває в стані емоційної психологічної напруженості.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.
Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.03.2018 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Національної поліції в Київській області, СУ Головного управління Національної поліції в Київській області з заявою про скоєння злочину.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2018 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області Кашпуренка О.С., щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань - задоволено. Зобов`язано старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області Кашпуренка О.С., уповноваженого вносити відомості до ЄРДР, внести відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, на підставі заяви ОСОБА_1 від 20.03.2018 про скоєння злочину, зареєстровану в журналі ЄО за № 1396, та повідомити про це заявника, шляхом надання витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
29.03.2018 внесено відомості до ЄРДР про вчинення групою осіб - працівниками прокуратури Київської області: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_21 ,         ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_22 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_23 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 кримінального правопорушення за ст. 365 ч.1 КК України. 
11.07.2019 ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Пилипенко Н.М. від 04.04.2019 про закриття кримінального провадження №1201810000000249 від 29.03.2018 задоволено. Скасовано постанову слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Пилипенко Н.М. від 04.04.2019 про закриття кримінального провадження №1201810000000249 від 29.03.2018.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що діями Головного управління Національної поліції у Київській області їй завдано моральної шкоди та не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіяною шкодою.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).
Звертаючись з даним позовом позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що шкода завдана їй протиправною бездіяльністю відповідача, яка виразилася у безпідставному не здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні, в якому підозра не вручена, обвинувальний акт до суду не направлений, прокурорами не виконуються їх посадові обов`язки. 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вказані норми, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.
Позивачкою не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.
При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.
Колегія суддів вважає, що права ОСОБА_1 були відновлені ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2019, що свідчить про реалізацію нею передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого судді та не є доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.
Доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає, крім  з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.
 
Постанова складена 21.05.2021.

 
Головуючий                                                                                     Л. Д. Махлай 

 
Судді                                                                                                 О. В. Немировська

 
                                                                                                                      Т. І. Ящук