П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 р.	м. Одеса	Справа № 400/1401/21	
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Миколаїв;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
08.04.2021 року;
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.
                 П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки, грошової компенсації за неотримане речове майно, з 01.11.2020 року по день фактичного розрахунку - 12.02.2021 року, тобто за 104 дня з розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) за останні два календарні місяці;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки, грошової компенсації за неотримане речове майно, з 01.11.2020 року по день фактичного розрахунку - 12.02.2021 року, тобто за 104 дня з розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) за останні два календарні місяці.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач у період з 28.09.1994 року по 31.10.2020 року проходив військову службу у Збройних Силах України, з 03.11.2003 року по 31.10.2020 року на всіх видах забезпечення, у тому числі фінансовому, перебував у Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 15.10.2020 року позивач звільнений з військової служби у запас за підпунктом «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 з 31.10.2020 року виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, направлений на військовий облік до Інгульського районного військового комісаріату міста Миколаєва. При звільненні з військової служби 31.10.2020 року військовою частиною не була виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 74 810,27 грн. Вказаний розрахунок проведений лише 12.02.2021 року шляхом зарахування цих коштів на картковий рахунок позивача. З огляду на те, що під час проведення повного розрахунку військовою частиною не здійснено виплату середнього заробітку за час його затримки, позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом та ставити питання про зобов`язання відповідача вчинити ці дії в судовому порядку.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки, грошової компенсації за не отримане речове майно, з 01.11.2020 року по день фактичного розрахунку - 12.02.2021 року, тобто за 104 дня з розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) за останні два календарні місяці.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки, грошової компенсації за не отримане речове майно, з 01.11.2020 року по день фактичного розрахунку - 12.02.2021 року у розмірі 8780,43 грн.
В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.
З огляду на те, що є доведеним виключення позивача зі списку особового складу без проведення остаточного розрахунку, а саме не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно, та з метою дотримання критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 8780,43 грн.
В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Порядку виплати військовослужбовцям, у тому числі Збройних Сил, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах та відповідної Інструкції, постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», ст.ст. 116, 117 КЗпП України, та обставинам справи і помилково не враховано, що військовою частиною вжито усіх заходів для проведення необхідних розрахунків з позивачем, у тому числі виплати грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, на момент звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу заперечень з приводу неповного розрахунку до військової частини не надходило, відповідний наказ позивачем оскаржений не був. Разом з цим, військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, така категорія осіб проходить військову службу, яка урегульована спеціальними нормативно-правовими актами, а тому на спірні правовідносини не поширюються загальні правила трудового законодавства. Наведені обставини у сукупності, а також те, що спеціальним законодавством не передбачається така виплата як середній заробіток за час затримки розрахунку, а компенсація за неотримане речове майно не є грошовим забезпеченням військовослужбовця, у суду першої інстанції не виникло правових підстав для задоволення позову.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, у період з 28.09.1994 року по 31.10.2020 року позивач проходив військову службу у Збройних Силах України, з 03.11.2003 року по 31.10.2020 року на всіх видах забезпечення, у тому числі фінансовому, перебував у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 15.10.2020 року №678 капітана ОСОБА_1 начальника групи регламенту та ремонту засобів аварійного покидання літака технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки 299 бригади тактичної авіації звільнено з військової служби у запас за п.п. «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.10.2020 року №313 капітана ОСОБА_1 начальника групи регламенту та ремонту засобів аварійного покидання літака технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини.
Також, у наказі визначено виплатити позивачу за період з 1 жовтня по 31 жовтня 2020 року щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у повному розмірі.
Виплатити за період з 1 жовтня по 31 жовтня 2020 року надбавку за особливості проходження служби у розмірі 78% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.
Виплатити допомогу на оздоровлення за 2020 рік згідно наказу Міністра оборони України №260-2018 у розмірі 18038,4 грн.
Виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні 50 відсотків від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби – 30 календарних років, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №392, п. 32.2 наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260 у сумі 270576 грн.
Виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 74810,27 грн.
Разом з цим, як свідчать обставини справи та не заперечується відповідачем, фактично виплата позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 74810,27 грн. проведена 12.02.2021 року.
Посилаючись на те, що відповідачем не було дотримано вимоги законодавства щодо повного розрахунку при звільненні зі служби, не було виконано вимог ст. 117 КЗпП України щодо нарахування середнього заробітку за повний період затримки розрахунку, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із ч. 2 ст. 1-2 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом 1 ч. 1 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частина 2 вказаної статті Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 1 ст. 9-1 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
За змістом п. 2 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232 основним завданням речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців Збройних Сил України в обмундируванні, взутті, натільній і теплій білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, спеціальному одязі та спорядженні для виконання спеціальних завдань, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазне-пральному обслуговуванні, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань, як у мирний час, так і в особливий період.
За правилами п.п. 3, 4, 5 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Разом з цим, за правилами п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
За правилами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Сукупний аналіз наведених правових норм показав, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Водночас, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Таким чином, у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини підлягає застосуванню відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
Включення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно до складу належних звільненому військовослужбовцю сум у розумінні приписів статті 116 КЗпП України та необхідність застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності в разі невиплати такої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини підтверджено сталою судовою практикою розгляду цієї категорії адміністративних справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17), постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року (справа №480/3105/19).
Враховуючи викладене, компенсація вартості речового майна відноситься до грошового забезпечення військовослужбовця, ці суми є відповідною гарантією під час проходження позивачем військової служби, на право позивача щодо вчасного розрахунку цих сум не може впливати процедурні питання, пов`язані із такою компенсацією.
Оскільки на день звільнення з військової служби відповідачем не був проведений з позивачем повний розрахунок, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки такого розрахунку.
З огляду на викладене, оскільки висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                        О.О. Димерлій  
                                                                                                             
                                                                                                                     Т.М. Танасогло