Дата документу 14.06.2021 Справа № 334/7764/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 334/7764/20 Головуючий у 1 інстанції Бредіхін Ю.Ю.
Провадження №22ц/807/2000/21                           Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 червня 2021 року        м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
        Крилової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування своїх вимог зазначали, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 17 серпня 2012 року підписала заяву № б/н, та згідно якої отримала кредит у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 8000 грн.
Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, те що підписана ним заява разом з Умовами та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.
При укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Щодо встановлення кредитного ліміту, Банк керувався п.п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішення та ініціативою Банку. Пунктом 1.3.2.3 Договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Банком було використано право щодо зміни умов Договору, та запроваджено зміни відсоткової ставки. 
В редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року, згідно до п. 2.1.1.2.12 Сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84% - для картки «універсальна, голд».
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 26 жовтня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 13013,63 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту – 8952,32 грн.; 0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 2828,81 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 1232,50 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625. 
Посилаючись на наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 серпня 2012 року  у розмірі 13013,63 грн. та 2102 грн. судових витрат.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 17 серпня 2012 року у розмірі 8000 грн. та 1292,18 грн. судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року в частині відмови скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково та безпідставно відмовив Банку у частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у відповідному розмірі, а також згідно ст. 625 ЦК України, не прийнявши як доказ погодження між сторонами умов кредитування за договором - паспорт споживчого кредиту від 18 грудня 2017 року, які узгоджені та особисто підписані Позичальником/Відповідачем з зазначенням усіх розмірів процентів, що підлягають стягненню. Отже, суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду в аналогічних цивільних справах (постанова ВС від 12 лютого 2020 року по справі № 382/327/18-ц (провадження № 61-21994 св 19), постанова ВС від 26 лютого 2020 року по справі № 355/1091/17 (провадження № 61-35746св18), які наголошують на тому, що коли в анкеті-заяві позичальника процентна ставка та розмір неустойки не зазначені, але у підписаній Позичальником довідці про умови кредитування зазначено, то судді Верховного Суду дійшли до висновку про те, що зазначені у довідці умови кредитування (проценти та неустойка), які підписані Позичальником, підлягають стягненню.
Також, АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що посилання на будь-яку судову практику Верховного Суду є помилковим і безпідставним, оскільки обставини цієї справи не є аналогічними з тими справами, коли ще не діяв Закон України «Про споживче кредитування» та на той час клієнт не підписував Паспорт споживчого кредиту. Отже, позовні вимоги Банку щодо стягнення заборгованості за наданим кредитом, процентами за користування кредитом та процентами згідно ст. 625 ЦК України є обґрунтованими, оскільки особисто підписані та погоджені з Позичальником як в анкеті-заяві, так й у паспорті споживчого кредиту.
Крім того, виписка за кредитним договором є належним та допустимим доказом, оскільки виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 р. № 578/5. У виписці, які міститься в матеріалах справи відображена інформація та повідомлено Позичальника про щомісячне нарахування процентів у відповідній процентній ставні та у відповідному розмірі. З виписки також вбачається, що Відповідач користувалася кредитними коштами, а також частково погашала заборгованість за процентами (всіма розмірами процентної ставки). Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування (ст. 642 ЦК України). Отже, є доведеним факт укладання між Позивачем та Відповідачем договору, який складається не лише з анкети-заяви позичальника, а й також з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів.
Крім цього, АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що суд, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, проігнорував висновки, викладені в цій постанові, а саме щодо обов`язку повернення позичальником всієї суми фактично отриманих кредитних коштів, а також щодо права Банку на стягнення процентів за ст. 625 ЦК України. Натомість, суд першої інстанції не зазначив жодних ані правових, ані інших (математичних) підстав, які заважали би здійснити судом власний підрахунок боргу за процентами згідно ст. 625 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Так, частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 186/1743/15-ц, також зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Так, з огляду на вищенаведене, колегія суддів звертає увагу, що заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року оскаржується АТ КБ «ПриватБанк», та відповідно, переглядається колегією суддів в частині незадоволених заявлених позовних вимог (нестягнута заборгованість за тілом кредиту у розмірі 952,32 грн., заборгованості за простроченими відсотками - 2828,81 грн., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 1232,50 грн.).
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 17 серпня 2012 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк (а.с. 15).
При цьому, колегія суддів звертає увагу, у заяві, яка підписана ОСОБА_1 17 серпня 2012 року відсутні дані щодо картки, яку бажав оформити клієнт на своє ім`я. 
З розрахунку заборгованості, долученої АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви, вбачається, що ОСОБА_1 нараховувалися відсотки за кредитним договором від 17 серпня 2012 року, що відображено у графах розрахунку № 10, 11, 12 (а.с. 10-11). Також, встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» також нараховувались пеня за прострочене зобов`язання, пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. (графа № 13, 17). Також, з розрахунку (графа № 19) встановлено, що ОСОБА_1 нараховувалась заборгованість: вимоги (мінімальна щомісячна сума внеску на погашення заборгованості). У розрахунку також відображено, що з 01 січня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» почало нараховувати ОСОБА_1 заборгованість за відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 84% річних (графа № 19, 20 а.с. 12). 
Аналогічні нарахування відображені також у виписці по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 53-57).
Натомість, у заяві від 17 серпня 2012 року, яка підписана відповідачем, відсутні відомості щодо погодження відсоткової ставки за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки за порушення умов договору. Так, у заяві зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлена та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані їй у письмовому вигляді.
До позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» долучено витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою (а.с. 19-44). При цьому, зазначений витяг не підписаний відповідачем, а отже відсутні підстави стверджувати, що саме такі тарифи діяли на час укладення договору, та відповідно були надані ОСОБА_1 для ознайомлення, тобто погоджені сторонами. Крім того, витяг з тарифів містить умови користування кредитними коштами за різними видами тарифів, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» (а.с. 18). 
Відтак, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, доводи щодо паспорту споживчого кредиту, який підписано відповідачем в електронному вигляді, що свідчить про погодження всіх істотних умов договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки анкета-заява не містить відомостей про те, яку саме картку отримав відповідач, кредитний ліміт, тоді як паспорт споживчого кредиту містить умови щодо кредитування кредитного продукту «Універсальна» та «Універсальна Голд». Зазначене, позбавляє суд встановити дійсні обставини справи, перевірити розрахунок заборгованості, та дійти обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості.
Крім того, паспорт споживчого кредиту містить зауваження, що інформація, яка зазначена в паспорті зберігає чинність та є актуальною до 02 січня 2018 року. Більш того, зі змісту цього паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.
У розділі 4 вказаного Паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.
Отже, зазначений Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.
За таких обставин, саме по собі підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг висновку суду першої інстанції не спростовує.
Крім цього, колегія суддів також звертає увагу, що Банком заявлено вимоги до стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 17 серпня 2012 року. Анкета-заява ОСОБА_1 підписана 17 серпня 2012 року (а.с. 15). Проте, паспорт споживчого кредиту ОСОБА_1 підписано 18 грудня 2017 року (а.с. 17, зворот). Будь-яких пояснень з цих підстав Банком не надано. 
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У ч.ч. 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Зважаючи на наведене, на підставі наданих позивачем доказів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.
Колегія суддів звертає увагу, що зазначене вище спростовує доводи наведені в апеляційній скарзі щодо висновку суду першої інстанції про неможливість розцінювати наявні в матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою як стандартну форму договору приєднання. 
За таких обставин, нарахування заборгованості, яке прослідковується по розрахунку заборгованості та виписці по картковому рахунку в частині відсотків та пені здійснювалось банком неправомірно, а отже не підлягає стягненню.
Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на висновок, наведений у постановах Верховного Суду ( від 12 лютого 2020 р. по справі № 382/327/18-ц, провадження № 61-21994 св 19, від 26 лютого 2020 р. по справі № 355/1091/17, провадження № 61-35746св18, відповідно до якого зазначені у довідці умови кредитування (проценти та неустойка), які підписані Позичальником, підлягають стягненню, є безпідставними, оскільки у цій справі позивачем не надано довідку про умови кредитування, яка підписана відповідачем. За таких обставин, у зазначених скаржником справах були суттєво відмінні від справи № 334/7764/20 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права.
Щодо заявлених Банком вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.
Так, з розрахунку заборгованості встановлено, що починаючи з січня 2020 року банком нараховувалися відсотки за прострочений кредит (1232,50 грн.) згідно ст. 625 за відсоткової ставкою 84 %, яка потім була зменшена до 60% річних (а.с. 12, графи 19-23). 
Так, згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Втім, при зверненні до суду з позовом в частині нарахування вказаних відсотків, банк посилається на те, що з 01 березня 2019 року впроваджені зміни Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до п. 2.1.1.2.12 в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84% - для картки «Універсальна голд».
При цьому, матеріали справи не містять даних про те, що відповідач ознайомився зі змінами до Умов та правил надання банківських послуг від 01 березня 2019 року щодо нарахування процентів за ст. 625 ЦК України та що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних процентів.
Відтак, позивач не довів свої вимоги в частині стягнення відсотків за ст. 625 ЦК України в заявленому розмірі та порядку нарахування. Також, в анкеті заяві сторони не погодили строк виконання основного зобов`язання, в той час коли відсотки на підставі ст. 625 ЦК України нараховуються саме за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Наведені вище обставини свідчать про те, що відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість їх стягнення.
Вирішуючи питання щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, яка заявлена Банком у розмірі 8952,32 грн., суд першої інстанції вважав можливим стягнути 8000 грн., оскільки за матеріалами справи встановлено, що кредитний ліміт на картку відповідача встановлено саме у такому розмірі. 
З зазначеним висновком суду першої інстанції, колегія суддів також погоджується, оскільки він відповідає матеріалам справи. 
Так, з довідки про зміну умов кредитування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , наданої АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що 18 січня 2019 року відбулася зміна кредитного ліміту до 8000 грн. (а.с. 13). 
Відповідно до ч. 6 статті 81 ЦПК України  доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Зважаючи на встановлений ОСОБА_1 кредитний ліміт у розмірі 8000 грн., відсутність у матеріалах справи відповідного підтвердження його збільшення до іншої, більшої за розміром, суми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність кредитної заборгованості відповідача перед Банком за тілом кредиту в розмірі саме 8000 грн.
Подібного висновку також дійшов Верховний Суд, що відображено у постанові від 23 жовтня 2019 року (справа № 235/6312/16-ц, провадження № 61-22651св18).
При цьому, доводи апеляційної скарги в частині того, що виписка підтверджує реальний розмір заборгованості ОСОБА_1 не приймаються колегією суддів, оскільки зміст розширеної виписки із карткового рахунку позичальника із детальним описом фінансових операцій, підтверджує обсяг фактично отриманої позичальником суми і межах кредитного ліміту та автоматичне списання Банком суми простроченої заборгованості, а також списання нарахованих ним відсотків за користування кредитом і нарахованої суми неустойки, тоді як відомості про те, що позичальник визнавав такі умови, приймав та їх виконував зазначені матеріали не містять.
Посилання АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції суперечить вимогам ст. 59 ЗУ «Про банки та банківську діляьність», не приймається колегією суддів оскільки саме на АТ КБ «ПриватБанк» як позивача у справі лежить обов`язок викласти умови договору приєднання таким чином, щоб вони були зрозумілими для споживача та надати споживачеві повний розрахунок сукупної вартості кредиту, а суду належні докази на підтвердження своїх позовних вимог.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про   відмову у задоволенні позову.  
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Заочне Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 14 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: