22-ц/804/1249/21 
                                                                                263/593/19 
                                               
                                                                            Єдиний унікальний номер 263/593/19
                                                                        Номер провадження 22-ц/804/1249/21

ПОСТАНОВА
І м е н е м    У к р а ї  н и

26 травня 2021 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                головуючої Биліни Т.І.,
                                суддів  Мальцевої Є.Є., Пономарьової О.М.,
     за участю секретаря Сидельнікової А.В., 
учасники справи: - позивач – Маріупольська міська рада,
відповідач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_4 , 
третя особа - ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Лисовим Володимиром Леонідовичем на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 січня 2021 року, у складі суду Шевченко О.А., повний текст якого складено 02 лютого 2021 року, по цивільній справі про визнання додаткового договору оренди земельної ділянки від 09.12.2009 року, -
в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
16 січня 2019 року позивач Маріупольська міська рада звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання додаткового договору до договору оренди земельної ділянки від 09.12.2009 року.
Позовна заява, мотивована тим, що на підставі рішення Маріупольської міської ради від 15.09.2009 року №5/35-5869 між Маріупольською міською радою та ОСОБА_5 укладено договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер 1412300000:04:010:0323) від 21.12.2009 року №04.09.196.00077, площею 0,0395 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Колесник А.І. за реєстровим номером 1833. 
15.02.2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі,  за яким ОСОБА_5 продав зазначеним особам нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці Маріупольської міської ради площею 0,0395 га (кадастровий номер 1412300000:04:010:0323): основна будівля літ.А-2, ганок літ.А, загальною площею 297,8 кв.м. 
Заявою від 15.02.2018 року, посвідченою нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В., ОСОБА_5 надав згоду на вилучення земельної ділянки на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . 
На виконання вимог ч.2 ст.638, ст.641 ЦК України Маріупольська міська рада на адресу відповідачів направила лист з пропозицією про укладення та підписання додаткового договору до договору оренди земельної ділянки від 09.12.2008 року №1833 його, з метою подальшої реєстрації права оренди землі за новими власниками. Пропозиція залишилась без відповіді, тому позивач просив задовольнити позов в повному обсязі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 січня 2021 року позовні вимоги Маріупольської міської ради задоволено. Визнано додатковий договір до договору оренди земельної ділянки від 09.12.2009, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером: 17331168 від 19.11.2014 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0395 га. Повний текст додаткової угоди викладено в резолютивній частині рішення. Вирішено питання щодо судового збору. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є власниками нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, належній позивачу та наданій попередньому користувачу на підставі договору оренди. Після відчуження об`єкта нерухомості, договір оренди землі припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника у якого автоматично виникає зобов`язання  сплачувати орендну плату за земельну ділянку, користувачем якої вони є. Договір  оренди землі  вважається поновленим лише у разі укладення додаткової угоди. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи
Не погодившись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Лисовим В.Л., в якій  посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно запропонованих позивачем умов, додаткова угода набуває чинності  з моменту набрання рішенням суду законної сили та після державної реєстрації. 
Тобто, права та обов`язки виникають у сторін до закінчення договору. Зміна сторони за договором, після його припинення, без поновлення строку його дії, не породжують для нової сторони жодних правових наслідків. 
На даний час дія Договору оренди земельної ділянки від 09.12.2009 року, відповідно до п.3.2. припинена, тому визнання додаткового договору укладеним не несе жодних правових наслідків для відповідачів.
Тобто, на момент винесення рішення судом першої інстанції фактично не існувало предмету спору. 
Крім того, саме з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна зміна орендаря земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, у відповідному чинному договорі  оренди землі відбувається  автоматично.  Аналогічна правова позиція викладена  в постанові ВС  від 07.11.2018 року по справі 910/20774/17 та від 19.06.2018 року по справі 922/3655/17. 
Доводи і заперечення інших учасників справи
Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити. 
Представниця позивача ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Відповідачі: ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5 в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи попереджені належним чином.
Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд  вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено не повно, висновки зроблено без дотримання вимог законів, які регулюють спірні відносини.
Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
За договором оренди земельної ділянки від 09.12.2009 року, зареєстрованим у Маріупольському міському відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» за №04.09.196.00077, орендодавець на підставі рішення Маріупольської міської ради від 15 вересня 2009 року №5/35-5869, для реконструкції нежилої будівлі в офіс, надав ОСОБА_5 в строкове( п. 3.1. договору), на 10  років до 15.09.2019 року платне користування земельну ділянку площею: 0, 0395 га (п. 2.1. договору), яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Договір підписано представниками сторін без зауважень.
Вказані обставини підтверджені витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 19.11.2014 року та актом приймання-передачі земельної ділянки від 21.12.2009 року, від Маріупольської міської ради у користування ОСОБА_5 .
Згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 15.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В., між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 продав переліченим особам в рівних частинах нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 на вище вказаній земельній ділянці.
Заявою №234, посвідченою приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В., ОСОБА_5 дав згоду на вилучення з його користування земельної ділянки, площею 0,0395 га, кадастровий номер 1412300000:04:010:0323 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у зв`язку з продажом нежитлової будівлі на підставі договору купівлі-продажу.
Як вбачається з листа Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 05.12.2018 року №266.5/67370-26.9, відповідачам було направлено для підписання додаткову угоду до договору оренди.
Згідно акту виїзного обстеження від 27.12.2019 року, на земельній ділянці кадастровий номер 1412300000:04:010:0323 за адресою: АДРЕСА_1 розташована нежитлова будівля, яка використовується на підставі договору купівлі-продажу, будь-які інші споруди відсутні.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
За змістом частини другої статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Так, правовідносини, що виникають між власником земельної ділянки та іншими особами у зв`язку із передачею її у користування та володіння врегульовано Законом України «Про оренду землі», в тому числі його положеннями визначено порядок і особливості укладення, зміни, припинення, а також поновлення договору оренди землі.
Відповідно до статті 13 вказаного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно з частинами першою - третьою статті 33 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. 
Частинами восьмою, дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку, а відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.
Аналізуючи наведені законодавчі положення, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 вересня 2020 у справах № 313/350/16-ц і № 159/5756/18 дійшла висновку, що статтею 33 Закону України «Про оренду землі» було визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» та «поновлення договору оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою - п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.
Порушення переважного перед іншими особами права орендаря, який належно виконує свої обов`язки за договором оренди, на укладання такого договору на новий строк, буде порушенням практики Європейського суду з прав людини у розрізі захисту права власності та є підставою для констатації порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у справі «Стрейтч проти Сполученого Королівства», суд дійшов висновку, що заявника слід вважати особою, яка мала принаймні законне сподівання на реалізацію передбаченого договором права на продовження строку оренди, і - в цілях статті 1 Першого протоколу - таке законне сподівання можна вважати додатковою частиною майнових прав, наданих йому муніципалітетом ОСОБА_8 за орендним договором (пункт 35).
Проте, в даному випадку ініціатором укладення додаткової у годи є орендодавець, а не орендар, що є протилежним змісту алгоритму дій, визначеному Великою Палатою Верховного Суду у перелічених постановах, якими визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони у вказаних правовідносинах.
З апеляційної скарги та пояснень представника відповідача вбачається, що наміру підписувати додаткову угоду вони не мали, оскільки в п.5 Додаткового договору, зазначено, що він набуває чинності з моменту набрання рішенням суду законної сили та відповідно до ст.ст. 3,4,5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» після державної реєстрації. Тобто, на момент звернення позивача до суду право Маріупольської міської ради не було порушено.  Крім того заміна орендаря може відбуватися, згідно висновків ВС, лише у відповідному чинному договорі. В той же час, згідно пункту 2 додаткової угоди, інші умови договору є незмінними, тобто строк дії договору, який був чинний до 15.09.2019 року, є незмінним. З наведеного, на думку представника апелянта, вбачається, що визнання  додаткового договору укладеним не несе жодних правових наслідків для відповідачів, в зв`язку з тим, що договір припинив  свою дію на момент винесення рішення судом першої інстанції.
Вказані доводи є слушними, проте орендар в свою чергу, не був позбавлений можливості надати орендодавцю свої пропозиції відносно узгодження істотних умов договору оренди, який у відповідності до листа орендодавця було запропоновано подовжити шляхом підписання додаткової угоди.
Згідно ст. 30  Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.
В той же час сторони не навели в чому саме полягає зміна умов договору оренди землі та внаслідок чого та по яким питанням сторони не досягли згоди.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" від 05.11.2009 N 1702-VI (набрав чинності 10.12.2009) внесено ряд уточнюючих змін, зокрема до ЗК, ЦК, Закону України "Про оренду землі", якими вдосконалено регулювання порядку переходу права користування земельною ділянкою у разі переходу до іншої особи права власності на розташоване на ній нерухоме майно. Законодавство у вказаній редакції є чинними і на час розгляду даної справи судами.
Згідно з частинами 1, 2 статті 120 ЗК  та ч.1 ст.377 ЦК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Вказані положення закріплені статтю 7 Закону України "Про оренду землі"  за якою до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
У розумінні наведених положень законодавства при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки. Відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні.
Вищенаведене дає підстави для висновку, що законодавство, чинне на момент відчуження нерухомого майна, вже містило положення про автоматичний перехід до нового власника нерухомості права користування земельною ділянкою під цим майном, , а внесені Законом України від 05.11.2009 N 1702-VI зміни до Закону України "Про оренду землі" направлені лише на вдосконалення та деталізацію порядку набуття прав на землю новим власником нерухомості, але не змінюють первісно закладеної законодавцем концепції переходу права землекористування у разі відчуження нерухомого майна та не суперечать їй.
В той же час з матеріалів справи вбачається, а саме з п.п.3.1, 3.2 Договору оренди земельної ділянки  від 09.12.2009 року, що договір укладено терміном на 10 років(до 15.09.2019 року. Після закінчення строку договору Орендар має переважне право  поновлення його на новий строк. У цьому разі  орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору оренди повідомити письмо Орендодавця про намір  поновлення терміну дії договору. В іншому випадку договір поновленню не підлягає.
З матеріалів справи не вбачається, що нові користувачі земельної ділянки до яких автоматично перейшли не тільки права передбачені договором оренди, але й обов`язки не виконали вище вказаних умов,  як наслідок на момент постановлення рішення суду від 27.01.2021 року Договір оренди земельної ділянки  від 09.12.2009 року припинив свою дію.
Позивач, вимагаючи  визнати додатковий договір  до Договору оренди земельної ділянки  від 09.12.2009 року здійснює дії щодо поновлення раніше укладеного договору оренди, що не відповідає  положенням ст.627 ЦК України.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У той же час позивачі звернулись до суду з позовною вимогою про визнання   додаткового договору до договору  оренди землі від 09.12.2009 року укладеного в певній редакції, посилаючись при цьому на вищенаведені положення законодавства, які прямо передбачають автоматичний перехід прав та обовязків по  факту відчуження майна.
За змістом статей 15 та 16 ЦК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Проте позивач не навів, чим саме порушено його право за наслідками непідписання відповідачами додаткового договору.
Суд першої інстанції вірно визначився,  посилаючись на правову позицію Верховного суду від 07.11.2018 по справі № 910/20774/17 та від 19.06.2018 по справі № 922/3655/17, з тим, що після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки орендаря, у тому числі зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. Отже, після відчуження об`єктів нерухомості позивачі не повинні сплачувати орендну плату за земельну ділянку, користувачем якої вони вже не є, а зобов`язання з такої сплати автоматично виникає у нового власника нерухомості. 
Однак дійшов помилкових висновків, застосовуючи до спірних правовідносин положення  ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду»(  ч.7 після внесення змін  Законом № 1116-IX від 17.12.2020), оскільки пунктом 3.2 Договору оренди від 09.12.2009 року конкретизовано, що після закінчення строку договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору оренди повідомити письмово Орендаря про намір поновлення терміну дії договору. В іншому випадку договір поновленню не підлягає. 
В апеляційній скарзі та під час судового засідання в суді апеляційної інстанції представник відповідача надав пояснення, що вони не мали намірів підписувати додаткову угоду і це їх право, а не обов`язок.
В свою чергу позивач не позбавлений можливості захистити своє право, яке стосується отримання орендної плати іншим шляхом. 

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з правовою кваліфікацією  спірних правовідносин, в той же час вважає висновки суду першої інстанції помилковими. Зазначене викликає  необхідність скасувати оскаржуване судове рішення з прийняттям нового про відмову в задоволенні позовних вимог, внаслідок помилкових висновків суду та неправильного обрання позивачем способу захисту порушених прав. За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню.
   Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При розгляді даної справи суд враховує, що нормами ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
При постановленні вказаного рішення колегія суддів апеляційної інстанції врахувала  позиції викладені в постанові Верховного Суду 31 березня 2021 року у справі № 263/12948/18.
Крім того незгода відповідачів, з тим, що додаткова угода набуває чинності  з моменту набрання рішенням суду законної сили та після державної реєстрації свідчить про відсутність згоди на зміну істотних умов договору.
Відповідно до позиції Верховного Суду викладеній в постанові від 16 вересня 2019 року у справі № 908/2314/18, частинами 1 - 5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» визначено, що умови договору оренди землі можуть бути змінені лише за згодою сторін, а у разі недосягнення такої домовленості щодо істотних умов переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється; недосягнення сторонами домовленостей щодо істотних умов договору при їх зміні виключає поновлення договору оренди землі з підстав переважного права (частина 4 статті 33 Закону України "Про оренду землі").
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, проте, не повно та не всебічно дослідив наявні у справі докази  не дав їм належну оцінку, як наслідок зробив помилкові висновки, та постановив  рішення, яке не відповідає вимогам матеріального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням  вимог чинного законодавства та повинно бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Повний текст постанови виготовлено 27 травня 2021 року.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Лисовим Володимиром Леонідовичем – задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 січня 2021 року – скасувати та постановити нове.
В задоволенні позовних вимог Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання додаткового договору до договору оренди земельної ділянки від 09.12.2009 року відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до  Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий:        Т.І. Биліна

Судді:         Є.Є. Мальцева

          О.М. Пономарьова