Справа № 127/20644/20
Провадження № 22-ц/801/414/2021
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року	Справа № 127/20644/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Шемети Т. М., Якименко М. М.,
з участю секретаря судового засідання Ліннік Я. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представниці Головного управління Державної Казначейської служби України у Вінницькій області Мараховської Валентини Федосіївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Короля О. П. від 09 грудня 2020 року (повний текст рішення складено 16 грудня 2020 року), –
встановив:

       У вересні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з цим позовом, за яким просили стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області (далі – ГУ ДКС у Вінницькій області), а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень – за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на користь кожного з позивачів 65944 грн 14 к. відшкодування майнової шкоди, 50000 грн 00 к. відшкодування моральної шкоди та судові витрати у справі за проведення оцінки майна та на професійну правничу допомогу. 
       На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що шкода завдана необґрунтованим втручанням з боку службової особи органу державної влади при здійснення нею своїх повноважень у право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом обмеження такого права, а невдовзі і позбавлення права власності, що полягає у втраті майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – речового доказу у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017020010002597 від 27 травня 2017 року; невиконання службовою особою органу державної влади, що втратила речовий доказ, встановленого законом обов`язку повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість; шкода завдана нездатністю органу державної влади забезпечити зберігання речових доказів у кримінальному провадженні та незабезпеченням виконання службовою особою органу державної влади, що втратила речовий доказ, обов`язку повернути таку саму річ або відшкодувати її вартість.
       Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року позов задоволено частково.
       Стягнуто з державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку ГУ ДКС України у Вінницькій області, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень – за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на користь кожного з позивачів 65944 грн 14 к. відшкодування майнової шкоди та 5000 грн 00 к. у рахунок компенсації моральної шкоди та стягнуто судові витрати в справі на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн 00 к. В задоволені решти позову відмовлено. 
       Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що втрата речових доказів стороною кримінального провадження, що зобов`язана зберігати речові докази разом з матеріалами кримінального провадження у спеціальному сейфі, є незаконною; настання наслідків за втрату речових доказів у вигляді прямої вказівки закону на обов`язок повернути таку саму річ або відшкодувати її вартість є безумовним, а покладання відповідальності за втрату речових доказів на сторону кримінального провадження, що їх втратила, – наслідком вини, а тому незаконність такої бездіяльності є очевидною і не потребує окремого визнання незаконною в порядку, установленому Кримінальним процесуальним кодексом України (далі – КПК України).
       Невідповідність бездіяльності Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області (далі – ГУ НП України у Вінницькій області) – органу державної влади при здійсненні своїх повноважень вимогам закону чи іншого нормативного акта, що призвели до заподіяння позивачам майнової шкоди полягає у нездатності органу державної влади забезпечити зберігання речових доказів на своїй території з обмеженим доступом від злочинних посягань на власність потерпілих, зокрема, у нездатності забезпечити неухильне дотримання службовою особою ГУ НП України у Вінницькій області свого обов`язку повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість на виконання частини четвертої статті 100 КПК України.
       Усі обставини втрати речових доказів службовою особою ГУ НП України у Вінницькій області при здійсненні нею своїх повноважень та позбавлення позивачів права власності були доведені до відома ГУ НП України у Вінницькій області, що вбачається із змісту показань слідчої ОСОБА_3 , що досліджувались судом у кримінальній справі № 127/18010/17 та описані у обвинувальному вироку від 20 листопада 2018 року (а. с. 38). Але за 3 минулих роки жодних дій для повернення замість втраченого речового доказу такої самої речі чи відшкодування її вартості ні службовою особою ГУ НП України у Вінницькій області, ні ГУ НП України у Вінницькій області не вчинено.
       Позивачі, як власники майна, що в якості речових доказів було втрачене службовою особою ГУ НП України у Вінницькій області, яка за законом зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість, не можуть реалізувати своє право отримати замість втраченого майна таку саму річ або відшкодування її вартості в інший спосіб, ніж шляхом пред`явлення позову до держави, тому що невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.
       Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.
       Суд знайшов доведеним заподіяння позивачам моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, спричинених негативними емоціями та переживаннями, що тривають понад три роки, і з врахуванням вимог розумності і справедливості визначив її у розмірі 10000 грн 00 к. для обох позивачів. Суд визнав такий розмір відшкодування співмірною та розумною компенсацією за завдану діями та бездіяльністю службової особи органу державної влади та бездіяльністю органу державної влади моральну шкоду. 
       Сплачені ОСОБА_1 кошти в розмірі 8000 грн 00 к. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Галтекс Плюс» (далі – ТОВ «Галтекс Плюс») за проведення оцінки майна відшкодуванню не підлягають, тому що відповідно до пункту 2 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Звіт ТОВ «Галтекс Плюс» з оцінки ювелірних виробів не є висновком експертизи, а спеціалісти цього товариства не залучались судом до справи.
       Витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню в розмірі 5000 грн 00 к., тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення, за яким стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку ГУ ДКС України у Вінницькій області, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень – за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на його користь 10000 грн 00 к. у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та 8000 грн 00 к. у рахунок відшкодування витрат на проведення незалежної оцінки майна.         
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що оскільки спір виник внаслідок неправильних дій ГУ НП у Вінницькій області, що полягають у незаконному втручанні службової особи у гарантоване Конституцією України непорушне право власності та у позбавленні права власності внаслідок втрати речових доказів у кримінальному провадженні, то судові витрати у виді витрат на правничу допомогу адвоката, мають бути покладені повністю на ГУ НП у Вінницькій області відповідно до частини дев`ятої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України).
       В апеляційній скарзі представниця ГУ ДКС України у Вінницькій області Мараховська В. Ф. просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального та недотримано норм процесуального права. Зазначала, що ГУ Державної казначейської служби України є самостійною юридичною особою, самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, ніяких порушень прав та законних інтересів позивачів не допускало, тому не може нести відповідальність за дії інших органів державної влади. 
       Позивачами не надано належних, допустимих, достовірних доказів щодо наявності неправомірної поведінки відповідачів та спричиненої шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, що в свою чергу виключає цивільну відповідальність за заподіяну моральну шкоду та вказує на відсутність підстав для її відшкодування. 
Представник ГУ НП у Вінницькій області Бешлей І. В подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до норм матеріального права, що регулюють правовідносини сторін, та встановлених судом обставин справи.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали відзив на апеляційну скаргу представниці ГУ ДКС України у Вінницькій області Мараховської В. Ф., за яким просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю з огляду на таке.
       Судом встановлено, що на початку липня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стало відомо про втрату слідчим слідчого відділу Вінницького ВП ГУ НП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Стаєнною (нині Повар) Т. М. речових доказів у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12017020010002597 від 27 травня 2017 року, що були виявлені, вилучені в квартирі викрадачів, визнані речовими доказами, поміщені у спецпакет ГУ НП у Вінницькій області №4268440 та зберігались разом з матеріалами кримінального провадження у сейфі слідчого ОСОБА_3 
       25 травня 2017 року двома неповнолітніми та малолітньою особами з квартири позивачів, разом з іншим майном, були викрадені ювелірні вироби в кількості 13 одиниць. У тому числі 10 одиниць, що знаходились у червоному шовковому мішечку і були виявлені слідчим під час огляду місця події 26 травня 2017 року. 
01 червня 2017 року постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання червоний мішечок для прикрас, в якому знаходились вироби із жовтого металу: ланцюжок на руку, ланцюжок на шию з підвіскою у вигляді хрестика, ланцюжок на шию, підвіску у вигляді хрестика, чотири каблучки, пара сережок та каблучка з камінням «золотий пісок» визнано речовими доказами в кримінальному провадженні № 12017020010002597 від 27 травня 2017 року та зазначено таке: після проведення їх огляду передати на зберігання власнику ОСОБА_1 .
На початку червня 2017 року, після проведення огляду речових доказів, службова особа – слідча ОСОБА_3 при здійсненні нею своїх повноважень необґрунтовано відмовила володільцю у поверненні, зокрема, ювелірних виробів із золота, безпідставно утримала це майно, чим незаконно обмежила його у здійсненні права власності, а вже 06 червня 2017 року речові докази (10 одиниць ювелірних виробів із золота) було втрачено.
06 червня 2017 року складено рапорт службової особи – слідчого Стаєнної Т. М., яка виявила зникнення із службового сейфу двох спецпакетів з речовими доказами: зокрема спецпакету № 4268440, в якому знаходились речові докази у кримінальному провадженні № 12017020010002597, а саме: червоний шовковий мішечок для прикрас та вироби із золота: ланцюжок на руку, ланцюжок на шию з підвіскою у вигляді хрестика, ланцюжок на шию, підвіску у вигляді хрестика, чотири каблучки, пара сережок та каблучка і камінням «золотий пісок».
Вказані обставини (щодо факту втрати, дати, місця зберігання та переліку втрачених речових доказів) визнаються службовою особою ОСОБА_3 , про що зазначено в тексті вироку у справі № 127/18010/17 від 20 листопада 2018 року, що набрав законної сили 18 березня 2019 року, і в силу частини першої статті 82 ЦПК України не потребують доказування.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно із частиною 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.
Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
       Відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» національна поліція України – це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
       Статтею 2 вказаного Закону визначено, що завданням поліції є, зокрема, надання поліцейських послуг у сферах охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави.
       Статтею 8 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.
       Відповідно до частини 17 статті 3 КПК України слідчий – службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.
       Засади кримінального провадження, передбачені Главою 2 КПК України, встановлюють, зокрема, верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, недоторканність права власності.
       За змістом статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.
       Згідно зі статтею 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України згідно ч. 4 статті 168 КПК України.
       Відповідно до частини 2 статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
       Речові докази, за винятком документів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, повинні бути належним чином упаковані та опечатані. Спосіб упаковки повинен забезпечувати неможливість підміни або зміни вмісту без порушення її цілісності та схоронність вилучених (отриманих) речових доказів від пошкодження, псування, погіршення або втрати властивостей, завдяки яким вони мають доказове значення.
       Речові докази, в тому числі документи, які за своїми властивостями (габаритами, кількістю, вагою, об`ємом) не можуть зберігатися разом з матеріалами кримінального провадження, зберігаються у спеціальних приміщеннях органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, що обладнані сейфами (металевими шафами), стелажами, оббитими металом дверима, ґратами на вікнах, охоронною та протипожежною сигналізацією (далі – обладнані приміщення), крім матеріальних носіїв секретної інформації, які передаються в установленому законом порядку на зберігання до режимно-секретного відділу органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ. У разі відсутності обладнаного приміщення виділяються спеціальні сейфи (металеві шафи) достатнього розміру (пункт 7 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасового вилученого майна під час кримінального провадження від 19 листопада 2012 року № 1104 (далі – Порядок № 1104).
       Пунктом 8 Порядку № 1104 встановлено, що відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, який здійснює таке провадження. Відповідальною за зберігання речових доказів в обладнаному приміщенні чи спеціальному сейфі є посадова особа органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, що призначається наказом керівника такого органу або слідчого підрозділу відповідно до повноважень (далі – відповідальна особа). Згідно із зазначеним наказом з числа посадових осіб органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, призначається також особа, яка заміщує відповідальну особу в разі її відпустки, відрядження чи тривалої відсутності з інших причин, та особа, в якої на відповідальному зберіганні знаходиться дублікат ключів від обладнаного приміщення чи спеціального сейфа.
       Згідно з пунктом 12 Порядку № 1104 передача на зберігання речових доказів, які за своїми властивостями повинні зберігатися в обладнаному приміщенні чи спеціальному сейфі, здійснюється відразу після їх взяття на облік у книзі обліку.
       Відповідно до частини 1 статті 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
       Отже, з аналізу вище вказаних вимог чинного законодавства, слід дійти висновку, що обов`язок органу, який вилучив майно, належно його зберігати та негайно повернути прямо передбачений чинним законодавством.
       Тому, з урахуванням вказаних норм матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивач має право на відшкодування майнової шкоди за втрату речових доказів.
       З огляду на вказане вище, ГУ НП у Вінницькій області порушено положення статті 7 Закону України «Про Національну поліцію», якою унормовано, що під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Щодо обмеження прав і свобод людини, то таке допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції.
       Разом з тим, позивачі, як власники майна, що в якості речових доказів було втрачене службовою особою ГУ НП у Вінницькій області, яка за законом зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість, не можуть реалізувати своє право отримати замість втраченого майна таку саму річ або відшкодування її вартості в інший спосіб, ніж шляхом пред`явлення позову до держави, адже, не визначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.
Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу – такий принципово новий підхід вже застосовує Верховний Суд у питанні покладення на державу, в особі відповідного органу державної влади, негативних наслідків відсутності належного правового регулювання, керуючись принципом верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини в рішеннях у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovdandPine v. The Czech Republic), "Гаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), "Трго проти Хорватії" (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу "належного урядування", згідно з яким державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Суд першої інстанції врахував висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 03 березня 2019 року у справі № 916/1423/17, та обґрунтовано вважав, що майнова шкода відшкодовується за рахунок держави.
       Щодо розміру майнової шкоди, то позивачами заявлено до відшкодування 131888 грн 28 к., що дорівнює ринковій вартості 10 одиниць таких самих речей, на момент пред`явлення позову, для відшкодування майнової шкоди грішми, виходячи з положень частини четвертої статті 22 ЦК України та аналогічного підходу до відшкодування, встановленого частиною четвертою статті 100 КПК України.
       Вказана норма КПК України дає підстави для об`єктивного висновку про те, що закон не ставить право власника на отримання замість втраченого речового доказу, таких самих речей чи на відшкодування їх вартості, в залежність від результатів розшуку втрачених речових доказів чи встановлення винного у їх викраденні.
       Відповідно до частини першої статті 81 та частини першої статті 76 ЦПК України фотозображення 10 одиниць ювелірних виробів зафіксовано слідством у фототаблиці до Протоколу огляду місця події.
       Ринкова вартість 5 одиниць ювелірних виробів із золота 585 проби складає 52888 грн 28 к. Позивачами використано цінову інформацію торгових підприємств, що здійснюють торгівлю ювелірними виробами у АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , підібрано аналогічні за дизайном та вагою вироби, зокрема торгової марки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », інтернет-магазин ІНФОРМАЦІЯ_2  та ювелірного інтернет-магазину «Злато. юа».
       Ринкова вартість інших 5 одиниць ювелірних виробів із золота 585 та 750 проби складає 79000 грн 00 к., що підтверджується висновком про ринкову вартість майна ТОВ «Галтекс ПЛЮС». 
       Зазначені обставини, зокрема розмір збитків, завданих позивачам, відповідачами не оспорювався.
       Суд першої інстанції прийшов також до правильного висновку про заподіяння позивачам моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, спричинених негативними емоціями та переживаннями, що тривають понад три роки, і з врахуванням вимог розумності і справедливості обґрунтовано визначив її у розмірі по 5000 грн 00 к. для кожного з позивачів. 
       Такий розмір шкоди є співмірною та розумною компенсацією за завдану діями та бездіяльністю службової особи органу державної влади та бездіяльністю органу державної влади моральну шкоду. 
       Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. 
       А тому, установивши, що звіт ТОВ «Галтекс Плюс» з оцінки ювелірних виробів не є висновком експертизи, а спеціалісти цього товариства не залучались судом до справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача 8000 грн 00 к. за проведення оцінки майна.        
       Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про помилковість висновку суду про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката пропорційно задоволених позовних вимог через неправильні дії відповідача, що призвели до виникнення спору апеляційний суд зазначає таке.
       За змістом частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
       Тобто, підставою застосування цієї норми є процесуальні зловживання, зокрема, неправильні дії сторони, яка ініціює позов (позивача). Такими діями можуть бути подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою (підпункт 2 – 4 частини другої статті 44 ЦПК України).
       Вчинення відповідачем дій або його бездіяльність, що є підставою позову не можна вважати неправильними діями сторони, що спричинили виникнення спору.
       За такого трактування зазначеної норми будь-яке порушення, невизнання, оспорювання прав однієї особи іншою у разі виникнення спору може вважатись неправильною поведінкою, що призвела до виникнення спору, що в такому випадку нівелює приписи пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України про пропорційне покладення судових витрат на сторони у разі часткового задоволення позову.
       Разом з тим заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представниці ГУ ДКС України у Вінницькій області Мараховської В. Ф. про помилкове стягнення коштів на відшкодування шкоди з державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку ГУ ДКС України у Вінницькій області.
       Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
       Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі – Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
       Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. 
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/4970/18.
Зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкт його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим.
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 381-383ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

       Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та представниці Головного управління Державної Казначейської служби України у Вінницькій області Мараховської Валентини Федосіївни задовольнити частково.
       Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.
       Позов задовольнити частково.
       Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_1 , 65944 (шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот сорок чотири) грн 14 к. у рахунок відшкодування майнової шкоди, 5000 (п`ять тисяч) 00 к. у рахунок компенсації моральної шкоди та 5000 (п`ять тисяч) 00 к. витрат на професійну правничу допомогу.
       Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_2 , 65944 (шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот сорок чотири) грн 14 к. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 5000 (п`ять тисяч) 00 к. у рахунок компенсації моральної шкоди.
       В решті позову відмовити.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
(Повний текст судового рішення складено 11 травня 2021 року)

Головуючий                                                         О. С. Панасюк

Судді:                                                                 Т. М. Шемета

                                                                       М. М. Якименко