ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 812/326/18
адміністративне провадження № К/9901/54916/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Кашпур О.В., Уханенка С.А.
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №812/326/18
за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області до Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи», за участю третьої особи - ОСОБА_1 - про скасування результатів огляду та індивідуальної програми реабілітації інваліда, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року, прийняте в складі: головуючого судді Секірської А.Г., і постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2018 року, ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць    І.Д., Ястребової Л.В.,
УСТАНОВИВ:
І. Обставини справи 
1.          Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - позивач, Управління) звернулося до суду з позовом до Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» (далі - відповідач, ЛКЗ «ОЦМСЕК»), за участю третьої особи - ОСОБА_1 (далі - третя особа, ОСОБА_1 ) з вимогою скасувати результати огляду ОСОБА_1 та індивідуальну програму реабілітації інваліда від 10 жовтня 2017 року №696.
2.          На обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідачем, усупереч Положенню про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 (далі - Положення №1317), та спільному наказу Департаменту охорони здоров`я Луганської обласної державної адміністрації та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 23    серпня 2017 року №676/261 «Про включення працівників управління та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області до складу МСЕК», проведено огляд інваліда - ОСОБА_1 і складено індивідуальну програму реабілітації інваліда без участі представників Управління.
3.          Позивач також зазначив, що згідно з пунктами 11, 12 Положення №1317 повноваження щодо огляду осіб та складання індивідуальної програми реабілітації інваліда належать міським, міжрайонним та районним МСЕК, а обласні МСЕК можуть проводити огляд осіб тільки якщо особи оскаржили рішення районних, міжрайонних, міських комісій або у складних випадках за направленням районних, міжрайонних, міських комісій. Водночас у листі ЛКЗ «ОЦМСЕК» від 30 жовтня 2017 року №416 зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до Луганської обласної МСЕК для поновлення індивідуальної програми реабілітації, при цьому не оскаржував рішення районних, міжрайонних, міських комісій та не мав направлення районних, міжрайонних, міських комісій.
4.          З посиланням на частину третю статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач також указав, що оскаржувана індивідуальна програма реабілітації не відповідає висновкам МСЕК, оскільки в довідці Ленінської МСЕК від 13 червня 1997 року №192140 ОСОБА_1 визначено необхідність тільки в постійному сторонньому догляді. Згідно з даними Централізованої інформаційно-аналітичної системи Фонду соціального страхування України нової довідки з зазначенням додаткових видів допомоги, визначених в індивідуальній програмі реабілітації інваліда від 10 жовтня 2017 року №696, МСЕК не складалося та до органів Фонду не надходило.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
5.           ОСОБА_1 згідно з довідкою Ленінської МСЕК від 13 червня 1997 року №192140 визнано інвалідом безстроково, ступінь втрати працездатності 100% та визначено необхідність у додаткових видах допомоги - постійному сторонньому догляді.
6.          20 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про видачу нової карти індивідуальної програми реабілітації, у зв`язку з закінченням строку дії попередньої.
7.          10 жовтня 2017 року комісією МСЕК складено акт №98-/205 огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 . 
8.          10 жовтня 2017 року ЛКЗ «ОЦМСЕК» складено індивідуальну програму реабілітації інваліда №696 стосовно ОСОБА_1 , в якій визначена потреба в медикаментозному, стаціонарному та амбулаторному лікуванні, санаторно-курортному лікуванні, постійному сторонньому догляді, побутовому обслуговуванні, забезпеченні палицею, милицями, приліжковим столиком, кріслом-стільцем з санітарним оснащенням, протезуванням с/3 лівого стегна, чохлами, взуттям на протез, протезом для купання.
9.          25 жовтня 2017 року Управління звернулося до відповідача з листом №06/1745, в якому з посиланням на частину третю статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та пункт 10 Положення №1317, вимагало скасувати результати огляду ОСОБА_1 10    жовтня 2017 року та провести повторний огляд останнього за участю представників Фонду соціального страхування України.
10.          ЛКЗ «ОЦМСЕК» листом від 30 жовтня 2017 року №416 повідомило позивача, що у МСЕК відсутні повноваження для відмови у поновленні та корекції індивідуальної програми реабілітації та дострокового переогляду особи, яка отримала групу інвалідності двадцять років тому без відповідної документації, та що повторний огляд ОСОБА_1 може бути здійснений МСЕК у разі надходження відповідної медико-експертної документації.
11.          23 листопада 2017 року Управління звернулося також до Департаменту охорони здоров`я Луганської обласної військово-цивільної адміністрації з листом про скасування результатів огляду МСЕК ОСОБА_1 . 
12.          Департамент охорони здоров`я Луганської обласної військово-цивільної адміністрації листом від 05 грудня 2017 року №3/026-4499 повідомив позивача, що підстав для відмови щодо видачі індивідуальної програми реабілітації інваліду ОСОБА_1 10 жовтня 2017 року не було.
13.          Суди попередніх інстанцій установили, що Старобільське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду у Луганській області спрямувало направлення від 30 серпня 2017 року №05-274, адресоване голові МСЕК, з проханням оглянути інваліда І групи ОСОБА_1 з метою надання додаткових видів допомоги. Однак, відповідно до листа Департаменту охорони здоров`я від 05.12.2017 № 3/026-4499, це направлення надійшло до відповідача лише 23 жовтня 2017 року, тобто вже після видачі ОСОБА_1 спірної індивідуальної програми реабілітації.
14.          Не погоджуючись з указаними результатами огляду ОСОБА_1 та індивідуальною програмою реабілітацією інваліда відповідача від 10 жовтня 2017 року №696 позивач оскаржив їх до суду.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
15.          Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 26    березня 2018 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.
16.          Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що можливість звернення суб`єкта владних повноважень до суду адміністративної юрисдикції має бути пов`язана з виконанням ним владно-управлінських функцій у межах повноважень та за умови, що право на таке звернення прямо передбачене законом.
17.          Позивачем наявність права звернення до адміністративного суду з цим позовом як суб`єкта владних повноважень не доведена. Так, в статті 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в якій визначено права, обов`язки та відповідальність Фонду соціального страхування України, як і в інших нормативно-правових актах, що регламентують діяльність Фонду, відсутнє обумовлене право звернення до суду з вимогами про скасування результатів огляду осіб з інвалідністю та індивідуальних програм реабілітації.
V. Провадження в суді касаційної інстанції
18.          02 липня 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Управління на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року і постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2018 року.
19.          У касаційній скарзі скаржник, не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій, просить їх скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.
20.          Скаржник указує на помилковий висновок суду першої інстанції щодо відсутності в Управління права на подання цього позову.
21.          Скаржник зазначає, що повноваження щодо огляду осіб і складання індивідуальної програми реабілітації належать міським, міжрайонним та районним МСЕК, а не обласним, яким є відповідач. Таким чином, останній, складаючи індивідуальну програму реабілітації від 10 жовтня 2017 року №696, вийшов за межі повноважень наданих йому законодавством. 
22.          Також ця програма повинна була прийматися МСЕК у повному складі, зокрема з обов`язковою участю представників Управління. 
23.          Скаржник наголошує, що індивідуальна програма реабілітації інваліда має співвідносити з висновками МСЕК. Проте додаткові види допомоги, визначені в індивідуальній програмі реабілітації інваліда від 10 жовтня 2017 року №696, не відповідають додатковим видам допомоги визначеним у довідці Ленінської МСЕК від 13 червня 1997 року №192140.
24.          За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Шарапі В.М., суддям Бевзенку В.М., Данилевич Н.А.
25.          Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
26.          Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 12 червня 2019 року №712/0/78-19, у зв`язку із зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
27.          За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Уханенку С.А.
28.          Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, в якому він наполягає на безпідставності останньої, просить у її задоволенні відмовити і залишити оскаржувані судові рішення без змін.
V. Джерела права та акти їхнього застосування
29.          08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-XI «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон №460-XI), яким до окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) унесені зміни.
30.          Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №460-XI передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
31.          З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями КАС України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом №460-IX.
32.          Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
33.          Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
34.          За визначенням пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
35.          Пункт 7 частини першої статті 4 КАС України визначає, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
36.          Згідно з частиною четвертою статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
37.          Зазначене положення кореспондується також з пунктами 3, 5 частини першої статті 19 КАС України, відповідно до якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;  за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
38.          Положення про індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 23    травня 2007 року №757 та визначає механізм виконання та фінансування індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (далі - Положення №757; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
39.          Згідно з пунктом 2 Положення №757 індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю (далі - індивідуальна програма) - це комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, строків реабілітаційних заходів з визначенням  порядку, місця  їх  проведення,  спрямованих  на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей інваліда та дитини-інваліда.
40.          Пунктом 15 Положення №757 передбачено, що фінансування реабілітаційних заходів індивідуальної програми здійснюється за рахунок коштів, передбачених у державному та місцевих бюджетах на цю мету, та інших джерел.
41.          Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
42.          Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105-XIV Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.
43.          Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду (частина третя статті 8 Закону №1105-XIV).
44.          Згідно з частиною першою статті 9 Закону №1105-XIV основними завданнями Фонду та його робочих органів є: 1) реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; 2) надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону; 3) профілактика нещасних випадків; 6) здійснення перевірки обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам, у тому числі на підставі інформації з електронного реєстру листків непрацездатності; 7) здійснення контролю за використанням роботодавцями та застрахованими особами коштів Фонду; 8) аналіз та прогнозування надходження коштів від сплати єдиного внеску.
45.          Частиною першою статті 10 Закону №1105-XIV встановлено, що Фонд має право: 1) користуватися в установленому порядку відомостями Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, даними електронного реєстру листків непрацездатності, необхідними для забезпечення виконання покладених на нього функцій; 2)    одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій (у тому числі від органів доходів і зборів, банківських, інших фінансово-кредитних установ) та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності відомості щодо використання страхових коштів; 3) перевіряти достовірність відомостей, поданих роботодавцем для отримання коштів Фонду, дотримання порядку використання роботодавцем виділених йому коштів Фонду та зупиняти виплати з Фонду в разі відмови або перешкоджання з боку роботодавця у проведенні перевірки, виявлення фактів подання ним Фонду недостовірних відомостей або порушення порядку використання роботодавцем коштів Фонду; 4) отримувати необхідні пояснення (у тому числі в письмовій формі) з питань, що виникають під час перевірки; 5) накладати і стягувати фінансові санкції та адміністративні штрафи, передбачені законом за порушення вимог цього Закону; 6) вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених фактів порушення законодавства про соціальне страхування; 7) порушувати відповідно до законодавства питання про притягнення посадових осіб до відповідальності за порушення законодавства у сфері соціального страхування, вимагати надання інформації про вжиті заходи; 8) утворювати підприємства, установи, організації для виконання своїх статутних завдань.
46.          Фонд зобов`язаний: 1) забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом; 2) здійснювати контроль за дотриманням порядку використання страхувальником страхових коштів; 3) вживати заходів щодо раціонального використання коштів і забезпечення фінансової стабільності Фонду; 4) контролювати правильність витрат за соціальним страхуванням, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань соціального страхування; 5) стягувати надміру виплачені кошти з юридичних і фізичних осіб у встановленому законом порядку; 6) вести облік і звітність щодо страхових коштів; 7) надавати безоплатно застрахованим особам і страхувальникам консультації з питань застосування законодавства про соціальне страхування; 8) вести облік показників для визначення класу професійного ризику виробництва; 9) щорічно складати звіт про результати своєї діяльності та після його затвердження правлінням Фонду подавати Кабінету Міністрів України і оприлюднювати; 10) інформувати страхувальників та застрахованих осіб про результати своєї роботи через засоби масової інформації; 11) укладати угоди з лікувально-профілактичними закладами та окремими лікарями на обслуговування потерпілих на виробництві, а також угоди із санаторно-курортними закладами для обслуговування застрахованих осіб, що направляються безпосередньо із стаціонару лікувального закладу до реабілітаційних відділень (частина друга статті 10 Закону №1105-XIV).
47.          Відповідно до частини третьої статті 42 Закону №1105-XIV Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю (у разі її складення).
VI. Позиція Верховного Суду
48.          Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, Суд виходить з такого.
49.          З матеріалів справи убачається, що предметом спору у справі, яка розглядається, є скасування результатів огляду ОСОБА_1 та індивідуальної програми реабілітації інваліда відповідача від 10 жовтня 2017 року №696. 
50.          Позивач обґрунтував своє право на звернення до суду з цим позовом тим, що вказана індивідуальна програма реабілітації має публічний характер та є обов`язковою для нього. На його думку, суб`єктом владних повноважень в спірних правовідносинах виступає лише відповідач. Фонд та його робочі органи виступають суб`єктами владних повноважень тільки у спорах з застрахованими особами та страхувальниками.
51.          Суд уважає такі посилання необґрунтованими з огляду на таке.
52.          Відповідно до чинного законодавства Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами страхування. 
53.          Основними завданнями Фонду соціального страхування України та його робочих органів є, зокрема, надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону, здійснення контролю за використанням роботодавцями та застрахованими особами коштів Фонду.
54.          Фонд зобов`язаний, зокрема, забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом; здійснювати контроль за дотриманням порядку використання страхувальником страхових коштів; контролювати правильність витрат за соціальним страхуванням, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань соціального страхування.
55.          Отож позивач звернувся з цим позовом саме на реалізацію повноважень щодо контролю використання страхових коштів і правильності витрат за соціальним страхуванням, тобто на виконання владно-управлінських функцій.
56.          За змістом наведених норм до адміністративного суду за зверненням суб`єкта владних повноважень може бути подано позов лише у випадку спору між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також коли право звернення до суду з позовом до іншого суб`єкту владних повноважень надано такому суб`єкту законом.
57.          Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №826/6233/17) та від 13 листопада 2019 року (справа №826/3115/17) зазначала, що за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. Винятком є компетенційний спір. Однак хоча формально цей спір вирішується у позовному провадженні, по суті це не є спором про право. Натомість у такому судовому процесі суд дає тлумачення законодавства, роз`яснюючи межі компетенції органів. 
58.          При цьому під компетенційним спором слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача. 
59.          Також для звернення до адміністративного суду суб`єкт владних повноважень як позивач повинен відповідати основним умовам, а саме: такий суб`єкт має бути наділений повноваженнями для звернення до суду.
60.          Зважаючи на те, що право Управління на звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про скасування результатів огляду осіб з інвалідністю та індивідуальних програм реабілітації не закріплене у жодному нормативно-правовому акті, Суд дійшов висновку, що позивач у цій справі не має права на звернення до суду.
61.          Пункт 1 частини першої статті 238 КАС України встановлює, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
62.          Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно вказав на те, що позивачем наявність права звернення до адміністративного суду з цим позовом не доведена, проте помилково не закрив провадження у справі.
63.          На підставі пункту 5 частини першої статті 349 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині.
64.          За правилами частини першої статті 354 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
65.          Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу за позовною заявою особи, яка не має права на звернення до суду, чим допустили порушення норм процесуального права, Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень із закриттям провадження у справі. При цьому, з огляду на відсутність у позивача права на звернення до суду з цим позовом, суд не роз`яснює до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
66.          Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 354, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
67.          Касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області задовольнити частково.
68.          Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року і постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2018 року у справі №812/326/18 скасувати.
69.          Провадження у справі №812/326/18 закрити.
70.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                      О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                          О.В. Кашпур
                                                                                          С.А. Уханенко