КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                                                                            Справа 369/8832/18
                                                             Апеляційне провадження № 22-ц/824/1239/2021
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
14 квітня 2021 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                  Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                       Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря                Мороз Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданими представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2020 року та додаткове рішення від 02 грудня 2020 року, ухвалені у складі судді Дубас Т.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та зобов`язання провести перебудову,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В липні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та зобов`язання провести перебудову. 
Позов мотивовано тим, що рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради № 28 від 27 грудня 2012 року їй передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,0845 га. за адресою АДРЕСА_1 , та присвоєно земельній ділянці кадастровий номер 3222485903:02:008:5012, право власності на земельну ділянку зареєстровано за позивачем 07 травня 2013 року за номером запису про право власності 1071702. 
В кінці 2015 року при огляді своєї ділянки позивач виявила, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 збудовано зблокований житловий будинок на кілька квартир з окремим входом для кожної квартири, при цьому найближча до ділянки позивача зовнішня стіна будинку знаходиться приблизно на межі сусідніх земельних ділянок. Крім того, зі сторони ділянки позивача збудований будинок було огороджено капітальною огорожею, і у позивача виникла підозра, що ця огорожа встановлена вже на її земельній ділянці. Від власників квартир будинку позивач дізналась, що земельна ділянка під будинком була поділена на кілька менших ділянок, таким чином під кожною квартирою таунхаусу (будинком) є окрема ділянка площею приблизно 0,02 - 0,03 га., власником суміжною з позивачем ділянки та квартири, яка на ній знаходиться, є ОСОБА_3 , її будинок розміщено на земельній ділянці пл. 0,0272 га., яка має кадастровий номер 3222485903602:08:5011 та межує з ділянкою позивача. У розмові з позивачем відповідач пояснила, що будинок з огорожею був збудований будівельною фірмою-забудовником, вона особисто будівельні роботи не виконувала і тому не вважає, що порушує чиїсь права. 
З метою встановлення факту порушення меж власної земельної ділянки позивач отримала в Управлінні Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області інформацію з координатами поворотних точок меж належної їй земельної ділянки, замовила проведення кадастрової геодезичної зйомки, встановлення меж земельної ділянки на місцевості та прив`язку до цих меж розташованих на ділянці споруд (будинку та огорожі). У технічному звіті зокрема зазначалось, що фактична огорожа між земельними ділянками перетинає належну їй ділянку поза лінією розмежування та встановлено факт накладення на земельну ділянку позивача частини будинку. 
За вказаним фактом порушення своїх прав вона звернулася до суду з вимогою знести за рахунок відповідача зведену огорожу та зобов`язати її здійснити відповідну перебудову будинку, однак в позові їй було відмовлено з зв`язку з недоведеністю, і вказано, що спір мав би бути вирішеним в межах своєї компетенції органом місцевого самоврядування. 
За наслідками виконаних ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» робіт постійною депутатською комісією сільської ради складено відповідний акт, в якому зафіксовано факт неспівпадіння межі фактичного землекористування з даними земельно-кадастрової документації. Однак в резолютивній частині акту комісія обмежилась рекомендацією сторонам дотримуватись добросусідства та роз`яснила їм право звернутись до суду у разі незгоди з рішенням комісії. 
На підставі вищевикладеного просила усунути перешкоди у здійсненні права власності позивача на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012, що знаходиться в АДРЕСА_1 , для чого: зобов`язати відповідача знести частину межової споруди у вигляді огорожі, встановленої навколо будинку АДРЕСА_2 , що знаходиться в межах належної позивачу ОСОБА_1 земельної ділянки, та зобов`язати ОСОБА_3 здійснити перебудову належного їй будинку (квартири) за адресою АДРЕСА_2 таким чином, щоб відстань від спільної з земельною ділянкою позивача межі, яка визначається поворотними точками з зазначеними координатами, до найближчої зовнішньої стіни будинку, була не меншою від 1 м., а конструкції будинку, що відступають, не перетинали спільну межу.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у суді першої та апеляційної інстанції, а саме витрати на оплату судового збору, проведення судової експертизи та правничу допомогу.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що з наведених обставин у справі вбачається колізія, за якої межі земельних ділянок позивача та відповідача взаємно накладаються одна на одну, правовстановлюючі документи ОСОБА_3 на належну їй земельну ділянку, огорожу та житловий будинок у встановленому законом порядку не були скасовані та/або визнані недійсними, і право власності відповідача на вказані об`єкти було зареєстроване раніше, аніж позивач набула право власності на свою земельну ділянку. 
Не погоджувалася з такими виносками суду, вважаючи, що предметом спору у цій справі є не накладення меж земельних ділянок сторін, а фактичне порушення меж земельної ділянки позивача внаслідок зведення огорожі на її земельній ділянці відповідачем. Накладення меж земельних ділянок і накладення фактичних меж земельної ділянки на іншу земельну ділянку є різними обставинами, а тому не можуть ототожнюватись. Розташування будь-яких споруд за межами належної особі земельної ділянки є порушенням прав інших осіб.
Вважала, що з огляду на те, що експертом встановлено накладення фактичних меж земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивача, той факт, що ОСОБА_3 зареєструвала свою земельну ділянку раніше, аніж позивач, не має правового значення для вирішення справи, оскільки відповідач у будь-якому разі після набуття права власності на земельну ділянку повинна була зберігати межові знаки та дотримуватися правил добросусідства.
Наголошувала, що матеріалами справи, а саме актом обстеження меж земельних ділянок від 14 листопада 2017 року, схемою фактичного землекористування, а також висновком експерта від 26 квітня 2019 року підтверджується, що порушення меж земельної ділянки позивача сталося внаслідок розміщення на її земельній ділянці огорожі навколо будинку, що належить відповідачу, а також внаслідок накладання частини будинку та навісу, що належать відповідачу, на земельну ділянку позивача. Вказані докази спростовують твердження відповідача про те, що матеріалами справи не підтверджується, чому саме відбулось накладення земельної ділянки, яку фактично використовує відповідач, на земельну ділянку позивача, та з чиєї вини.
Заперечувала можливість використання як доказу висновку експертизи, виконаної на замовлення сторони відповідача.
Вказувала, що її земельна ділянка була надана в постійне користування ОСОБА_6 , після смерті якого ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності перейшло до неї, і на момент реєстрації права власності на житловий будинок, що мало місце 20 травня 2013 року, позивач мала законні очікування щодо завершення процедури оформлення права власності на відповідну земельну ділянку. Таким чином, на момент придбання земельної ділянки ОСОБА_3 , межі земельної ділянки ОСОБА_6 вже були визначені.
Посилалася на правові висновки Верховного Суду про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
 
Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилалась на те, що позивач жодних погоджень зовнішніх меж земельних ділянок не проводила ні з ОСОБА_4 як власником суміжної земельної ділянки, ні з попередніми власниками, ні з відповідачем. 
З позивачем ОСОБА_3 є суміжним землекористувачем, крім того, вона є вторинним власником належної їй земельної ділянки. Позивач зазначає про встановлення факту накладання земельної ділянки, яку фактично використовує відповідач, на її земельну ділянку, однак докази того, чому саме відбулося таке накладення, коли, з чиєї вини, матеріали справи не містять. 
Згідно матеріалів справи спору між позивачем та попередніми власниками даної земельної ділянки не виникало, з часу придбання ОСОБА_3 земельної ділянки її конфігурація та розміри в сторону збільшення не змінились. Як зазначалось при розгляді справи у суді першої інстанції, задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 порушить законне право власності на землю відповідача.
Вважала, що саме позивачем при оформленні її прав на земельну ділянку відбулось з порушенням, яка самостійно з невідомих причин замість зареєстрованого права власності за її померлим чоловіком на земельну ділянку пл. 0,08 га. збільшила вказану земельну ділянку до 0,0845 га. без жодних правових підстав. 
Крім того, як зазначалось ОСОБА_4 , на момент придбання ним земельної ділянки в липні 2012 року на земельній ділянці уже була розміщена огорожа, яка на сьогоднішній день не демонтувалась і не переносилась. Таким чином, належні ОСОБА_3 спірна огорожа, житловий будинок і навіс на спірній земельній ділянці були законним чином збудовані, введені в експлуатацію та на них зареєстровано право власності до того, як позивач стала власником земельної ділянки, і нею не доведено порушення її прав та інтересів відповідачем.
 
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року стягнуто з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14000 грн. та проведення експертизи в розмірі 17675 грн.
 
Позивачем подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року, в якій позивач, посилаючись на відсутність підстав для розподілу судових витрат, просила скасувати додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року та відмовити в задоволенні вимог відповідача щодо розподілу судових витрат в повному обсязі.
Посилалася на те, що висновок експерта, який був виготовлений на замовлення відповідача, не стосується предмету спору та є таким, що вводить в оману щодо об`єктивних та дійсних обставин справи.
Заперечувала щодо відшкодування витрат на проведення експертизи щодо питань та відносин, що не стосуються позовних вимог, через недоцільність врахування висновку експерта при розгляді даної справи.
Заперечувала проти відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу через її необґрунтованість та невідповідність заявленої кількості витрачених годин адвокатом Ракітіною Л.Д. фактичному часу надання правової допомоги.
Підкреслювала, що представник відповідача не заявляв орієнтовний розмір судових витрат, які він очікує понести, у відзиві на позов, як того вимагає ч. 1 ст. 134 ЦПК України.
Відзивів на вказану апеляційну скаргу не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають дочасткового задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Разом із тим рішення та додаткове рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідають.
 
Судом встановлено, що  04 липня 2012 року ОСОБА_8 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, згідно якого продавець передає (продає), а покупець приймає у власність (купує) об`єкт незавершеного будівництва готовністю 45 % за адресою АДРЕСА_3 , який складається з житлового будинку незавершеного будівництвом, огорожі літ. 1, каналізаційної ями літ. 2, що знаходяться на земельній ділянці пл. 0,1620 га, кадастровий номер 3222485903:02:008:0152, яку передано для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що належить ОСОБА_8 та відчужується одночасно з цим об`єктом незавершеного будівництва за окремим договором купівлі-продажу (а. с. 148 - 149 т. 1).
04 липня 2012 року ОСОБА_8 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого продавець передає (продає), а покупець приймає у власність (купує) земельну ділянку пл. 0,1620 га. за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3222485903:02:008:0152. Згідно з відомостями, що зазначені у державному акті на право приватної власності на землю ІІІ-КВ № 085297, земельна ділянка має такий опис меж: від А до Б - ОСОБА_9 (а. с. 150 т. 1).
ОСОБА_3 придбала земельну ділянку пл. 0,0272 га за адресою АДРЕСА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222485903:02:008:5011 на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада (виправлено рукописно з 25 червня) 2012 року, укладеного з ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом 01 листопада 2012 року, згідно якого земельна ділянка, що продається, належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 803707, виданого 02 жовтня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 липня 2012 року, заяви власника від 27 липня 2012 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (а. с. 90 - 93, 139 - 140 т. 1).
Додатком до зазначеного договору є державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 803707, згідно опису меж якого від Б до В земельна ділянка межує із земельною ділянкою ОСОБА_9 (а. с. 141 т. 1).
На а. с. 155 т. 1 знаходиться копія рішення виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 26 жовтня 2012 року № 486, яким присвоєно земельній ділянці ОСОБА_4 адресу АДРЕСА_2 .
ОСОБА_3 є власником житлового будинку пл. 84,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 3222485903:02:008:5011 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 травня 2013 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 травня 2013 року (а. с. 5, 141 т. 1).
 
Також  судом встановлено, що на а. с. 179 - 223 т. 1 знаходиться копія проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , із якого вбачається, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області за 2008 рік визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_6 , а саме земельну ділянку пл. 0,08 га. по АДРЕСА_1 (а. с. 189 т. 1).
Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27 грудня 2012 року № 28 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,0845 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 (а. с. 212 т. 1).
07 травня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) пл. 0,0845 га. за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222485903:02:008:5012 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а. с. 4 т. 1).
Листом Управління держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області на ім`я ОСОБА_1 надано координати поворотних точок меж земельної ділянки 3222485903:02:008:5012 (а. с. 6 т. 1).
 
На а. с. 7 - 8 т. 1 наявна копія технічного звіту щодо кадастрової геодезичної зйомки та визначення меж земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , складеного ФОП ОСОБА_10 в 2016 році, згідно якого за графічним матеріалом встановлена накладка земельних ділянок 3222485903:02:008:5011 та 3222485903:02:008:5012 по лінії їх розмежування на 0,14 м., що складає 4,97 кв.м., крім того двоповерховий кам`яний житловий АДРЕСА_2 , збудований на кількох сусідніх земельних ділянках, у т.ч. на ділянці 3222485903:02:008:5011, а також огорожа, якою огороджено будинок, накладаються на земельну ділянку 3222485903:02:008:5012.
На а. с. 10 т. 1 наявна копія листа виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 травня 2017 року № П-561 на адвокатське звернення від імені та в інтересах ОСОБА_1 , згідно якого виконавчий комітет рекомендує звернутися в землевпорядну організацію, яка виготовляла державний акт на право власності на земельну ділянку, відновити межові знаки земельної ділянки в присутності представника виконавчого комітету та суміжних землекористувачів.
На а. с. 12 т. 1 знаходиться копія схеми фактичного використання земельних ділянок в межах АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_3 , виготовленої ДП "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" на підставі договору, укладеного 10 серпня 2017 року з Паранічем А.М. (адвокат ОСОБА_1).
На а. с. 13 т. 1 знаходиться копія акту постійної депутатської комісії з питань використання земельних та водних ресурсів, екології і охорони навколишнього середовища Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 14 листопада 2017 року, складеного при обстеженні меж земельних ділянок ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 по АДРЕСА_4 ; при обстеженні земельних ділянок комісія встановила, що довжини лінії по фасадній частині земельних ділянок не відповідають розмірам, зазначеним в правовстановлюючих документах на право власності на земельні ділянки, межові знаки між ділянками, які були встановлені на момент виготовлення державних актів, порушені та стали невиразними; представником ДП "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" проведено встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 , в процесі проведення робіт комісією встановлено, що межа фактичного використання не співпадає з державною реєстрацією земельної ділянки. Землевласникам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 рекомендовано дотримуватись правил добросусідства.
 
Згідно висновку експерта КНДІСЕ за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 26 квітня 2019 року № 3894/19-41 фактичні межі земельних ділянок, що належать позивачу та відповідачу, накладаються, площа накладення фактичних меж земельної ділянки, що належить відповідачу, на земельну ділянку, що належить позивачу, становить 0,0113 га.; має місце накладення меж земельних ділянок, площа накладення становить 0,0005 га. Частина будинку АДРЕСА_2 , та частина навісу з тильної сторони будинку накладаються на земельну ділянку ОСОБА_1 з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012, площа накладання будинку АДРЕСА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012 становить 0,0005 га., площа накладання навісу з тильної сторони будинку АДРЕСА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012 становить 0,0003 га. (а. с. 52 - 61 т. 1).
Вартість проведення експертизи становить 12584 грн., платник ОСОБА_1 (а. с. 70 т. 1).
 
Судом також встановлено, що у вересні 2016 року ОСОБА_1 зверталася з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та зобов`язання провести перебудову, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, для чого знести за рахунок відповідача ОСОБА_3 частину огорожі, встановленої навколо будинку АДРЕСА_3 , що розміщена в межах належної позивачу ОСОБА_1 земельної ділянки; зобов`язати ОСОБА_3 здійснити перебудову належного їй будинку (квартири) за адресою АДРЕСА_3 таким чином, щоб відстань від спільної з земельною ділянкою позивача межі, яка визначається поворотними точками з зазначеними координатами до найближчої зовнішньої стіни будинку, була не меншою від 1 м., а конструкції будинку, що виступають, не перетинали спільну межу; зобов`язати ОСОБА_3 привести земельну ділянку з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012 у придатний до використання за призначенням стан шляхом вивезення за її межі залишків належних відповідачу конструкцій будинку та огорожі, які були на ній розміщені, включаючи конструктивні елементи огорожі, що знаходиться під поверхнею ґрунту (а. с. 122 - 123 т. 1).
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року,  ОСОБА_5 відмовлено в позові (а. с. 124 - 135 т. 1).
 
Після проведення експертизи представником позивача в липні 2020 року надано письмові пояснення, в яких він вважав за можливе конкретизувати позовні вимоги, зазначивши координати кінців та загальної довжини тієї частини огорожі, що лежить в межах ділянки позивача (а. с. 70 т. 2).
 
Згідно висновку експерта № 917/05-2020 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, складеного судовим експертом Свістуновим І.С., ТОВ «Судово-експертний Альянс» за заявою ОСОБА_3 , із земельної ділянки з кадастровим номером 3222485903:02:008:5011 за адресою АДРЕСА_3 , яка перебуває у власності ОСОБА_12 , в фактичному користуванні ОСОБА_12 перебуває ділянка пл. 172,8 кв.м. (0,01728 га.); при перенесенні (зміщенні) досліджуваної частини огорожі, що розташована із південно-східної сторони відносно земельної ділянки з кадастровим номером 3222485903:02:008:5011 в північно-західному напрямку (до земельної ділянки з кадастровим номером 3222485903:02:008:5011), а саме на 3,09 м. з північно-східної сторони та на 2,54 м. з південно-західної сторони, площа ділянки, яка перебуває в фактичному користуванні ОСОБА_12 із земельної ділянки з кадастровим номером 3222485903:02:008:5011 зменшиться на 9,1 кв.м. та становитиме 163,7 кв.м. (00167 га.); зміщення (перенесення) огорожі ОСОБА_12 на 3,09 м. з північно-східної сторони та на 2,54 м. з південно-західної сторони на відрізку від точки 9 до точки 10, довжиною 13,9 м., не вбачається технічно можливим, оскільки зазначений відрізок проходить через існуючий житловий будинок АДРЕСА_2 , який перебуває у власності ОСОБА_12 (а. с. 234 - 249-д т. 1).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив із того, що сторони у справі є суміжними землекористувачами і власниками земельних ділянок; межі земельної ділянки відповідача накладаються на межі земельної ділянки позивача та площа такого накладення становить 0,0113 га.; відповідно накладаються на земельну ділянку позивача і огорожа, частина будинку та частина навісу, які розташовані на земельній ділянці відповідача, однак при цьому правовстановлюючі документи відповідача ОСОБА_3 на належну їй земельну ділянку, огорожу та житловий будинок у встановленому законом порядку не скасовані та/або не визнані недійсними, і право власності на вказані об`єкти було зареєстровано відповідачем раніше, ніж позивач набула право власності на свою земельну ділянку. Крім того, позивач просила суд зобов`язати ОСОБА_3 здійснити перебудову належного їй будинку, посилаючись саме на вимоги ст. 376 ЦК України, при цьому не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що будинок відповідача є самочинним будівництвом.
 
Із даними висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Стаття 125 ЗК України передбачає, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та державної реєстрації відповідного права. 
 
Згідно статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків.
 
Відповідно до ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Зазначені конституційні положення деталізовані у ст. 319 ЦК України, яка гарантує, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону та відповідають моральним засадам суспільства; держава не втручається у здійснення власником права власності, але діяльність власника може бути обмежена чи припинена у випадках та в порядку, встановлених законом.
 
Таким чином, власність не тільки надає переваги власнику, а й покладає на нього низку обов`язків перед суспільством та державою. Поняття «власність зобов`язує» пов`язане з принципом поєднання інтересів власника та інших осіб, обов`язком використовувати власність у своїх інтересах з неухильним обов`язком поважати інтереси всього суспільства.
 
Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 826/2966/16, від 15 листопада 2019 року у справі № 826/198/16.
 
Згідно зі статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
 
Згідно з частиною 1 статті 316, частиною 1 статті 317 та частиною 1 статті                    319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).
 
Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
 
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
 
Умовами для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).
 
Належними та допустимими доказами на підтвердження обґрунтованості позовних вимог у цьому спорі є висновок судової земельно-технічної експертизи, завданням якої є визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо); визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки (правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 31 березня 2021 року в справі № 686/20396/15-ц, провадження № 61-14613св20).
 
Під час розгляду справи суд першої інстанції встановив факт наявності у позивача права власності на земельну ділянку, а також факт порушення цього права з боку відповідача, а саме накладення належного їй нерухомого майна на земельну ділянку позивача, однак при цьому дійшов передчасного та помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у землекористуванні.
 
Поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що предметом спору у цій справі є не накладення меж земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а фактичне порушення меж земельної ділянки ОСОБА_1 внаслідок знаходження майна відповідача на її земельній ділянці. 
 
Крім того, суд першої інстанції зосередився на відсутності підстав для здійснення перебудови або знесення майна відповідача, розташованого на земельній ділянці позивача, відповідно до ст. 376 ЦК України з огляду на те, що позивачем не доведено самочинності будівництва, здійсненого ОСОБА_3 , та не звернув уваги, що позивачем наводились також інші підстави, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, зокрема ст. 321, 391 ЦК України, ст. 95, 152 ЗК України, і не надав їм належної правової оцінки.
 
Таким чином, у порушення вимог ст. 263 ЦПК України, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд першої інстанції не з`ясував фактичні обставини, що мають значення для справи, та правовідносини, що виникли між сторонами спору, помилково ототожнив накладення меж земельних ділянок та фактичне накладення землекористування відповідача на земельну ділянку позивача, не надав належної оцінки доказам, які наявні у матеріалах справи, та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин ст. 152 ЗК України, ст. 319, 391 ЦК України, які підлягали до застосування.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, відтак судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та зобов`язання здійснити перебудову, апеляційний суд виходить із того, що матеріалами справи, а саме актом обстеження меж земельних ділянок ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 від 14 листопада 2017 року, схемою фактичного землекористування, яка додана до вказаного акту, а також висновком експерта від 26 квітня 2019 року № 3894/19-41 підтверджується, що порушення меж земельної ділянки позивача сталося внаслідок розміщення на її земельній ділянці огорожі навколо будинку, що належить відповідачу, а також внаслідок накладення частини будинку та навісу, що належать відповідачу, на земельну ділянку позивача.
 
Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на непогодження позивачем меж із суміжними землекористувачами не має правового значення та відхиляється апеляційним судом, оскільки суд вирішує справу у межах заявлених позовних вимог, перевіряючи твердження позивача про порушення меж землекористування з боку відповідача.
 
У разі порушення з боку позивача прав відповідача як землекористувача остання не позбавлена права на судовий захист.
 
Доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що межі, в яких відповідач здійснює землекористування, є усталеними, не спростовують висновків апеляційного суду про порушення прав позивача як землекористувача, оскільки судом на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, встановлено наявність такого порушення на час розгляду цієї справи.
 
Апеляційний суд відхиляє доводи відзиву на апеляційну скаргу, що оформлення права власності саме позивача відбулося з порушенням, і що у висновку експерта не зазначено, в зв`язку з чим відбулось накладення меж земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 , на межі земельної ділянки позивача, оскільки із наявних в матеріалах справи доказів беззаперечно вбачається, що належне відповідачу ОСОБА_3 нерухоме майно у вигляді огорожі та частини будинку знаходиться поза межами належній їй земельної ділянки з кадастровим номером 3222485903:02:008:5011.
 
Враховуючи, що земельна ділянка як об`єкт цивільних прав має визначену площу та межі, які вносяться до Державного земельного кадастру, то право користування земельною ділянкою її власник має винятково щодо тієї площі земельної ділянки та в тих її межах, які відповідають даним Державного земельного кадастру.
 
Розташування будь-яких споруд, огорожі тощо за межами належної особі земельної ділянки є порушенням прав інших осіб.
 
За таких обставин той факт, що відповідач зареєструвала свої право власності на земельну ділянку та будинок раніше, ніж позивач зареєструвала право власності на належну їй земельну ділянку, не має значення для справи, оскільки у будь-якому випадку відповідач під час здійснення забудови повинна була дотримуватись меж належної їй земельної ділянки незалежно від того, чи було оформлено право власності на суміжну земельну ділянку.
Із позовами про визнання недійсними правовстановлюючих документів на земельні ділянки сторони в установленому законом порядку не звертались.
 
Враховуючи наведене, встановивши, що відповідач зайняла частину земельної ділянки, належної позивачу, побудувавши на ній огорожу, апеляційний суд, виходячи із вимог ст. 152 ЗК України, ст. 319, 321, 391 ЦК України, приходить до висновку, що порушене право власності позивача підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме шляхом зобов`язання ОСОБА_3 знести частину межової споруди у вигляді огорожі, встановленої навколо будинку АДРЕСА_2 , що знаходиться в межах належної ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012.
 
Разом із тим, вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перебудову належного їй будинку (квартири) таким чином, щоб відстань від спільної з земельною ділянкою позивача межі до найближчої зовнішньої стіни будинку була не меншою від 1 м., не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.
 
Із висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 26 квітня 2019 року № 3894/19-41 вбачається, що при співставленні координат поворотних точок меж земельних ділянок з кадастровим номером 3222485903:02:008:5011 та кадастровим номером 3222485903:02:008:5012 встановлено накладення меж вищевказаних земельних ділянок, площа накладення становить 0,0005 га. (4,97 кв.м.) (а. с. 57 зворот т. 1).
 
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що будинок (квартира) відповідача частково знаходиться на земельній ділянці позивача з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012 за умов одночасного взаємного накладення меж земельних ділянок, належних позивачу та відповідачу,за даними Державного земельного кадастру, при цьому правовстановлюючі документи обох власників ніким не оскаржені і є чинними.
 
Враховуючи наведене, оскільки визначити дійсні межі законного землекористування за умов взаємного накладення меж земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 неможливо, і будинок (квартира) ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_3 розташований на обох цих межах, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не було доведено площі і координат накладення будинку відповідача на її земельну ділянку, а отже в даній частині позов не підлягає задоволенню як недоведений. 
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та зобов`язання ОСОБА_3 знести частину межової споруди у вигляді огорожі, встановленої навколо будинку АДРЕСА_2 , що знаходиться в межах належної ОСОБА_1 земельної ділянки.
 
В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача;у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
При поданні позову позивачем ОСОБА_1 понесено судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1409,60 грн. (а. с. 1 т. 1), оплати за проведення експертизи в розмірі 12584 грн. (а. с. 70 т. 1) та при поданні апеляційної скарги - судового збору в сумі 2114,50 грн. (а. с. 131 т. 2), разом 16108,10 грн.
 
Апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала про понесені нею судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 доларів США, однак документів на підтвердження оплати правничої допомоги у вигляді чеків, квитанцій тощо не надала.
 
Відповідачем ОСОБА_3 понесено судові витрати в розмірі 14000 грн. за надання правничої допомоги (а. с. 75 т. 2).
 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на відсутність підстав для стягнення здійснених відповідачем судових витрат з огляду на невиконання ним обов`язку з подання попереднього розрахунку суми судових витрат не приймаються судом, оскільки відповідно до частини другої статті 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може, але не зобов`язаний відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 липня 2020 року в справі № 750/8758/18).
 
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
 
Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Так, до заяви про відшкодування судових витрат відповідача ОСОБА_3 додано копію договору від 03 лютого 2020 року, додаткової угоди № 1, із яких вбачається, що загальна вартість правничої допомоги визначається пропорційно витраченому часу, виходячи із вартості 1000 грн. за 1 год. на підставі актів наданих послуг; акту № 1 від 13 липня 2020 року приймання-передачі послуг з надання правової допомоги за договором від 03 лютого 2020 року з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, загальною тривалістю 14 годин; рахунку-фактури адвокатського бюро «Ракітіна» від 12 травня 2020 року на суму 14000 грн.; копію квитанції від 22 червня 2020 року про сплату 14000 грн. (а. с. 71 - 75 т. 1).
 
Критерії реальності адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), а також критерії розумності їхнього розміру апеляційний суд вважає в даному випадку дотриманими стороною відповідача, а отже ці витрати підлягають відшкодуванню.
 
Крім того, відповідачем ОСОБА_3 надано квитанцію про оплату за проведення експертизи в розмірі 17675 грн. (а. с. 76 т. 2), однак в цій частині понесені нею витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки необхідність їх понесення не обґрунтована відповідачем з огляду на те, що експертиза не пов`язана з розглядом даної справи, питання, поставлені експерту, не стосуються предмету спору та заявлених позовних вимог, а висновок експерта не містить відомостей про обставини, що мають значення для справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та оскільки позов ОСОБА_1 задовольняється в частині однієї позовної вимоги із двох, стягує із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати пропорційно до задоволення позову і апеляційної скарги в розмірі 8054,05 грн.; з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 пропорційно стягуються понесені нею судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 7000 грн.; шляхом взаємозарахування з відповідача ОСОБА_3 , на користь позивача ОСОБА_1 остаточно стягуються судові витрати в розмірі 1054,05 грн.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2020 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та зобов`язання провести перебудову задовольнити частково.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , для чого зобов`язати ОСОБА_3 знести частину межової споруди у вигляді огорожі, встановленої навколо будинку АДРЕСА_2 , що знаходиться в межах належної ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012.
В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути із ОСОБА_3   ( АДРЕСА_6 ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 ІПН НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1054,05 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.
 
Головуючий:                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                 Фінагеєв В.О. 
 
                                                                                                                        Яворський М.А.