ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/29442/20                                                      Суддя першої інстанції: Костенко Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Губської Л.В., Епель О.В.,
при секретарі                    - Закревській І.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Відповідач, Подільський РВ ДВС) про визнання незаконною та скасування постанови від 13.11.2020 року ВП №50378195 про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 145   030,28 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконавче провадження було відкрито під час дії попереднього Закону України «Про виконавче провадження», норми якого аналогічні за змістом приписам чинного станом на 13.11.2020 року Закону України «Про виконавче провадження», то підстав для скасування оскаржуваної постанови немає, оскільки фактично правове становище особи не погіршилося, матеріали справи підтверджують вчинення дій з примусового виконання рішення, а побоювання Позивача щодо можливого подвійного стягнення виконавчого збору з останнього є помилковим і ґрунтується на невірному тлумаченні положень закону. Окремо судом зауважено на безпідставності посилання ОСОБА_1 на ряд позицій Верховного Суду, оскільки останні прийняті за іншого правового регулювання чи за інших обставин.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом не було враховано, що на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження діяв Закон України «Про виконавче провадження» 1999 року і державним виконавцем правомірно не виносилася постанова про стягнення виконавчого збору з огляду на фактичне нестягнення боргу. Зазначає, що суд помилково встановив факт вчинення дій з примусового виконання рішення, оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять. Наголошує на безпідставності відхилення судом правових позицій Верховного Суду у ряді аналогічних справ, позаяк у редакції Закону України «Про виконавче провадження» 2016 року до 28.08.2018 року було передбачено інший механізм стягнення виконавчого збору, розмір якого залежав від фактично стягнутої суми. Натомість впровадження з 28.08.2018 року іншого порядку обчислення виконавчого збору погіршило становище боржника, що в силу положень ст. 58 Конституції України та згаданої практики Верховного Суду є неприпустимим. Окрім того, підкреслює, що чинність спірної постанови утворює передумови для подвійного стягнення з боржника суми виконавчого збору, що згідно позицій Верховного Суду є правомірним.
Після усунення визначених в ухвалі від 26.03.2021 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19.05.2021 року.
У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
У судовому засіданні Позивач наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги з викладених у ній підстав, наголошуючи на необхідності застосування до спірних правовідносин положень ст. 58 Конституції України.
Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення апелянта, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, на виконанні Подільського РВ ДВС м. Києва перебував виконавчий лист №755/10406/15-ц, виданий Дніпровським районним судом міста Києва 09.12.2015 року, за яким стягувачем є ПАТ «Укргазбанк», а боржником - ОСОБА_1 , предмет стягнення - заборгованість в сумі 1  450  302,76 грн. Виконавче провадження з примусового виконання указаного виконавчого листа було відкрито 04.03.2016 року (а.с. 38).
На підставі заяви ПАТ «Укргазбанк» від 08.02.2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу старшим державним виконавцем Подільського РВ ДВС м. Києва 13.11.2020 року прийнято постанову ВП №50378195 про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 10).
Крім того, у той же день старшим державним виконавцем Подільського РВ ДВС м. Києва прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 145  030,28 грн. (а.с. 9).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 28, 32, 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV (далі - Закон №606), ст. ст. 27, 37, 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404), суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки остання прийнята у відповідності до положень Закону №1404 у редакції Закону України від 03.07.2018 року №2475-VIII, які фактично є аналогічними приписам Закону №606, чинним на момент відкриття виконавчого провадження.
З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ст. 1 Закону №1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно ч. 1 ст. 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Приписи ч. 1 ст. 28 Закону №606, положення якого були чинними на момент відкриття виконавчого провадження ВП №50378195, визначали, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 25 Закону № 606 у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону №1404 виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404 передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Положеннями ч. 3 ст. 40 Закону №1404 регламентовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Порівняльний аналіз положень ст. 28 Закону №606, який був чинний на час відкриття виконавчого провадження, та приписів ст. 27 Закону №1404 у редакції, яка діяла на момент винесення спірної у цій справі постанови, свідчить, що база обрахунку виконавчого збору становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що постанова старшого державного виконавця Подільського РВ ДВС у м. Києві від 13.11.2020 року у виконавчому провадженні №50378195 про стягнення виконавчого збору у розмірі 145  030,28 грн. прийнята у відповідності до положень Закону № 606.
Судова колегія звертає увагу, що на час прийняття оскаржуваної постанови від чинним нормативно-правовим актом, який регулював спірні правовідносини, був Закон № 1404.
У свою чергу, відповідно до п. п. 5, 6 та 7 розд. XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404 виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.
Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Отже, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1404 врегульований порядок вчинення саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження», і тому кожна окрема виконавча дія завершується відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28.10.2020 року у справі № 640/21075/19.
Матеріали справи свідчать, що на момент подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документу до Подільського РВ ДВС у м. Києві діяли «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404, а тому постанова від 13.11.2020 року ВП №50378195 про стягнення виконавчого збору була прийнята у відповідності до ст. 28 Закону № 606.
При цьому судовою колегією звертається увага, що у справі відсутні докази, що ОСОБА_1 скористався своїм правом на добровільне виконання рішення, а тому здійснені державним виконавцем заходи та вчинені ним в межах виконавчого провадження дії у період з 04.03.2016 року (відкриття виконавчого провадження) до 13.11.2020 року (повернення виконавчого документу стягувачу), в межах якого також було накладено арешт на все майно боржника, фактично є діями з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП № 50378195.
Наведений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.12.2020 року у справі №160/520/19.
Відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону № 1404 виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції і не заперечується Позивачем, останнім ним не було фактично виконано зобов`язання, визначені у постанові від 04.03.2016 року про відкриття виконавчого провадження № 50378195 з виконання виконавчого листа № 755/10406/15-ц, виданого 09.12.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва.
З урахуванням наведених обставин і правового регулювання спірних відносин, колегія суддів погоджується з висновками Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що Відповідач, приймаючи спірну постанову, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України.
Доводи Апелянта про те, що обов`язковою умовою стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження є саме фактичне примусове стягнення суми коштів, є необґрунтованими, оскільки Позивач посилається на правові норми Закону №1404 у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року №2475-VIII (далі - Закон №2475).
Разом з тим, Законом №2475 внесено зміни до Закону №1404, зокрема, у статті 27 у частині другій слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Судова колегія відхиляє посилання ОСОБА_1 на судову практику, викладену у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі №1340/5053/18, від 29.07.2020 року у справі №1340/5050/18, від 14.05.2020 року у справі №640/685/19, оскільки у вказаних постановах для вирішення спірних правовідносин суд касаційної інстанції керувався нормами Закону №1404, які були чинними до внесення змін Законом №2475, без застосування до спірних правовідносин приписів Закону №606.
Доводи Апелянта щодо можливого подвійного стягнення з нього виконавчого збору колегія суддів вважає помилковими, оскільки частинами 6, 8 статті 27 Закону № 1404 визначено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            Л.В. Губська
          
                                                                                                    О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 19» травня 2021 року.