КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа №755/10329/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/6524/2021                                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
1 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                         
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Сакалошу Б.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Цигарьова Олександра Олександровича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року (суддя Яровенко Н.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи: державний реєстратор Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченко Олександр Анатолійович, Міністерство юстиції України про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування реєстраційного запису та поновлення відомостей в державних реєстрах,
 
встановив:
 
у червні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 19078274, яке прийняте 4 лютого 2015р., про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс»; скасування запису про право власності за №8624712 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 567139680000), який 31 січня 2015р. був внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Сипчу К.М. на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс»; поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , що передували скасованим рішенню та запису.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 30 липня 2008 року їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
30 липня 2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір № 2706/0708/71-479, на підставі якого їй надано кредит у розмірі 102 000 доларів США, який вона зобов`язалася повернути до 30 липня 2038 року та сплатити проценти за користування ним. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з ПАТ «Сведбанк» 30 липня 2008 року був укладений іпотечний договір № 2706/0708/71-479-Z-1, предметом якого стала вищезазначена квартира.

Позивач зазначала, що 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги за кредитним договором від 30 липня 2008 року № 2706/0708/71-479 та право вимоги за договором іпотеки від 30 липня 2008 року № 2706/0708/71-479-Z-1. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що 4 лютого 2015 року рішенням державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченком О.А. право власності на належну їй квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Позивач стверджує, що реєстрація права власності на іпотечну квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» була здійснена з суттєвим порушенням вимог діючого законодавства з огляду на те, що звертаючись із заявою про оформлення права власності на спірну квартиру на підставі іпотечного застереження, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» надало державному реєстратору лист-вимогу №И.191 512665-ЮР від 9 квітня 2014 року про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі, однак їй вказана письмова вимога не надсилалася. 
Крім того позивач зазначала, що підпис від її імені на рекомендованому повідомленні №0212503216679, наданому державному реєстратору у підтвердження факту отримання іпотекодавцем вимоги про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, виконаний іншою особою, а не нею, а тому вказаний документ не є належним та достатнім доказом виконання іпотекодержателем обов`язку надсилання іпотекодавцю вимоги про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Також позивач звертала увагу суду, що в матеріалах реєстраційної справи на спірну квартиру відсутній оригінал рекомендованого повідомлення № 0212503216679.
Позивач зазначала, що квартира, яка є предметом іпотеки, підпадає під дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується нею та її малолітньою донькою як місце постійного проживання, загальна площа квартири не перевищує 140 м2 і спірна квартира є єдиним житлом для проживання. 
Крім того позивач вважала, що у порушення норми ч. 5 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" на момент набуття іпотекодержателем у власність спірної квартири не було проведено оцінку предмета іпотеки.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Цигарьов О.О. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Представник позивача посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, оскільки копія рекомендованого повідомлення №0212503216679, на яку помилково послався суд як на підставу для відмови у задоволенні позову, не є належним та допустимим доказом, адже вказана копія належним чином ніким не засвідчена у підтвердження її відповідності з оригіналом. Крім того, враховуючи відсутність оригіналу вказаного рекомендованого повідомлення, неможливо встановити походження та достовірність тієї копії, на яку в своєму рішення послався суд першої інстанції.
Також представник позивача звертає увагу суду, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не надано належної правової оцінки тому факту, що через відсутність опису вкладення у поштове відправлення, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не доведено державному реєстратору факту направлення на адресу ОСОБА_1 саме листа № И.191 512665-ЮР від 9 квітня 2014 року, а не будь-якого іншого документу, не 

підтверджено, що поштове повідомлення № 0212503216679 відноситься саме до вказаної вимоги.
Крім того, представник позивача посилається на судову практику стосовно неправомірного звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.
Представник позивача стверджує, що суд дійшов помилкового висновку про нерозповсюдження дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на позивача, оскільки суд не врахував ту обставину, що квартира АДРЕСА_1 була єдиним об`єктом нерухомого майна, що перебувала у власності позивача. Вказуючи про реєстрацію ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 та проживання її у АДРЕСА_3 , суд першої інстанції безпідставно ототожнив поняття право власності з поняттям права проживання особи у місці її реєстрації, адже місце проживання особи немає ніякого значення при визначенні питання чи розповсюджується дія мораторію на позивача. Крім того, матеріали судової справи не містять жодного доказу на підтвердження висновку суду про те, що у ОСОБА_1 у власності знаходиться інше житлове приміщення.
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що копію рекомендованого повідомлення № 0212503216679 було надано позивачем разом із позовною заявою до суду, що свідчить про існування підтвердження отримання письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень іпотекодавцем, тобто ОСОБА_1 , а тому третя особа вважає, що в діях державного реєстратора Марченко O.A. при здійсненні ним реєстраційних дій, відсутні жодні порушення, його дії є правомірними та вчинені відповідно до вимог чинного законодавства, а позовні вимоги та доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на повне з`ясування судом обставин справи та оцінку наданих доказів.  Відповідач зазначає, що позивачу направлялася вимога про погашення кредитної заборгованості та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яку вона отримала 3 травня 2014 року, що підтверджується зворотнім повідомленням, оригінал якого був наданий державному реєстратору, а позивачем не було надано доказів, які б спростували вказані обставини.
Також відповідач посилався на те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на спірні правовідносини, так як у договорах позивач зазначала інші місця проживання та реєстрації, квартира у м. Шостка належить позивачу на праві власності, про що вона зазначала у анкеті позичальника.
Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, так як 22 червня 2016 року позивач подавала аналогічний позов до Окружного адміністративного суду, який був залишений без розгляду за заявою представника позивача - адвоката Цигарьова О.О., з яким позивач уклала угоду на представлення її інтересів 20 травня 2016 року, однак з даним позовом звернулася до суду 27 червня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Цигарьова О.О., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представників ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - адвоката Ковалевського Є.В. та Міністерства юстиції України Мусійчук Ю.С. , які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги і відзивів на                                                  

апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 30 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2706/0708/71-479, за умовами якого позичальник отримала 102 000 доларів США на строк до 30 липня 2038 року, які зобов`язалася повернути та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі, визначеному умовами договору. 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 30 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 2706/0708/71-479-Z-1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В., предметом якого була квартира АДРЕСА_1 , яка належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2008 року.
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладений договір факторингу № 15, за яким фактор набув право вимоги за кредитним договором № 2706/0708/71-479 від 30 липня 2008 року, укладеним з позивачем.
Також 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» був укладений договір про відступлення прав за іпотечними договорами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., предметом якого був і іпотечний договір, укладений з ОСОБА_1 , що зареєстровано  у Державному реєстрі іпотек 30 листопада 2012 року.
Повідомлення про відступлення права грошової вимоги було направлено ПАТ «Сведбанк» на адресу позивача 14 грудня 2012 року.
9 квітня 2014 року позивачу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» направлено повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки.
31 січня 2015 року представник ТОВ «ФК « Вектор Плюс» Степанько І.В. звернулася до реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації прав приватної власності за ТОВ «ФК «Вектор плюс» на квартиру АДРЕСА_1 .
До заяви були додані, зокрема, кредитний договір № 2706/0708/71-479, іпотечний договір № 2389, лист № И.2191-512665, рекомендоване повідомлення № 0212503216679, копія повідомлення № 0031061, копія договору про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами.
4 лютого 2015 року державний реєстратор Марченко О.А. прийняв рішення про проведення державної реєстрації права власності квартири АДРЕСА_1 за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем надані належні докази у підтвердження отримання позивачем повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки і вказані докази були надані державному реєстратору. Також суд вважав, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» при вирішенні даного спору застосуванню не підлягають, так як у кредитному договорі позивач зазначила дві адреси свого місця проживання та реєстрації, які не збігаються із адресою предмета іпотеки, що на думку суду, підтверджує, що спірна квартира не є єдиним житлом позивача. 
Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - 

це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки пов`язана з дотриманням порядку, визначеного статтею 35 Закону України «Про іпотеку». У разі порушення встановленого вказаною нормою порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності не допускається.
У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про 

усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.
За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка має назву «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
За змістом пункту 11 договору іпотеки від 30 липня 2008 року сторони визначили, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання  повністю або частково. При настанні зазначених випадків іпотекодержатель направляє іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та зобов`язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.
Також сторони визначили, що тридцятиденний строк починає обліковуватися з дати, що зазначена на квитанції, яка надається іпотекодержателю відділенням зв`язку при відправленні іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення основного зобов`язання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий іпотекодавцем особисто у іпотекодержателя.
У пункті 10.6 кредитного договору сторони погодили, що будь-які повідомлення, що направляються сторонами одна одній, повинні бути здійсненні у письмовій формі. Такі повідомлення вважаються направленими належним чином, якщо вони доставлені адресату посильним, цінним листом, телексом чи телефаксом за адресою, вказаною у розділі 10 цього договору або адресою, повідомленою позичальником. 
Пунктами 12.1 - 12.3 іпотечного договору сторони погодили, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса;  згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За змістом пункту 12.3.1 договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Сторонами погоджено, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту пункту 12.3 цього договору є безумовним, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку.
За змістом положень підпункту 12.3.1 пункту 12.3 іпотечного договору  від 30 липня 2008 року, сторони дійшли згоди про можливість звернення стягнення на предмет 

іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.  Предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності.
У підтвердження виконання вимог п. 11 іпотечного договору від 30 липня 2008 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» надано суду копію повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, яке датоване 9 квітня 2014 року та направлене ОСОБА_1 на адресу спірної квартири. За твердженням представника відповідача вказане повідомлення було отримано позивачем 3 травня 2014 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (с.с.143 т.2).
Разом з цим, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» суду не надана квитанція відділення зв`язку, яка була видана іпотекодержателю при відправленні іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення основного зобов`язання, як це передбачено у пункті 11 договору іпотеки. Крім того, з копії повідомленням про вручення 3 травня 2014 року поштового відправлення вбачається, що воно направлено рекомендованим листом, а не цінним, як сторони погодили у пункті 10 кредитного договору.
За таких обставин, на думку колегії суддів, посилання позивача, що відповідачем не доведено належними доказами направлення їй повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, є обґрунтованими.
Також матеріали справи не містять доказів виконання іпотекодержателем вимог пункту 12.3.1 щодо оцінки предмету іпотеки на підставі висновку незалежного  експерта - суб`єкта оціночної діяльності, що є самостійною підставою для скасування реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки, проведеної в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».
Таких висновків дійшов Верховний суд у справі 756/13679/16-ц (постанова від 18 лютого 2021 року). 
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що іпотекодержателем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не виконано вимоги ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а відтак товариство не мало право проводити звернення стягнення на предмет іпотеки.
На вказані обставини не звернув увагу суд першої інстанції та прийшов до помилкового висновку про відсутність порушень умов договору та норм чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку та відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та державної реєстрації прав на спірне майно за відповідачем, оскільки є установленим факт порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач також посилалася на порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира була передана в забезпечення зобов`язань за валютним кредитом та є її єдиним житлом.
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 вказаного Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного 

житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.
Позивач стверджувала, що вона разом зі неповнолітньою дочкою зареєстрована у спірній квартирі та іншого житла у власності вона не має.
Разом з цим, в матеріалах справи наявна копія заяви-анкети на отримання кредиту, яка підписана позивачем, в якій позивач зазначила, що вона має у власності житло - квартиру АДРЕСА_2 (с.с.150 т.2). Також за вказаною адресою позивач 25 лютого 2014 року здійснила реєстрацію своєї підприємницької діяльності, що не заперечував представник позивача під час апеляційного розгляду.
Заперечуючи проти зазначених обставин, представник позивача під час апеляційного розгляду стверджував, що позивач не є власником зазначеної квартири, однак належних доказів у підтвердження своїх тверджень апеляційному суду надано не було, хоча колегія суддів оголошувала перерву у судовому розгляді та надавала час представнику позивача для надання таких доказів.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження посилань, що спірна квартира є її єдиною власністю, а відтак підстав для застосування у даному спорі норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» колегія суддів не вбачає.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими щодо недотримання відповідачем ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору при зверненні стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку та щодо скасування державної реєстрації права власності та державної реєстрації прав на спірне майно за відповідачем.
Однак, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач подав заяву про застосування позовної давності, посилаючись на те, що про набуття відповідачем права власності на іпотечне майно позивач була обізнана ще у 2016 року, так як у червні 2016 року зверталася до адміністративного суду з аналогічною позовною заявою, яка була залишена без розгляду за заявою представника позивача.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні 

(сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не зазначає, коли саме вона дізналася про порушення своїх прав відповідачем.
Разом з цим, в матеріалах справи наявні документи, що про своє порушене право позивач довідалася у квітні 2016 року, так як 19 квітня 2016 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення (с.с. 123 т.1).
Крім того, 21 травня 2016 року начальником Дніпровського Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві районного відділу позивачу повідомлено підстави, з яких вона була знята з реєстрації у спірній квартирі (с.с.94 т.1), а 27 травня 2016 року позивач звернулася до органів поліції із заявою про злочин.
Отже, під час судового розгляду було достовірно встановлено, що у квітні 2016 року позивач була обізнана про реєстрацію відповідачем права власності на предмет іпотеки, а відтак і про своє порушене право. Однак, з даним позовом позивач звернулася до суду 27 червня 2019 року, тобто поза межами трирічного строку.
Під час апеляційного розгляду представник позивача стверджував, що перебіг строку позовної давності переривався пред`явленням позову до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
 Пред`явлення позову до суду являє собою реалізацію позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.
Однак, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися не в разі будь-якого пред`явлення позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності.    
Подібних висновків дійшов Верховний Суд України у справі № 6-895цс15.
Крім того, згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.
З наданих суду документів вбачається, що з 22 червня 2016 року у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка О.А., треті особи: Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії (№826/9531/16). Ухвалою суду від 11 червня 2019 року позовна заява залишена без розгляду у зв`язку із поданням представником позивача заяви про залишення позову без розгляду (с.с.47 т.1).
Отже, твердження представника позивача про переривання перебігу позовної давності пред`явленням позову у порядку адміністративного судочинства, не ґрунтуються 

на зазначених нормах матеріального права та є помилковими.
Матеріали справи не містять заяви позивача або її представника про поновлення пропущеної позовної давності, а представником позивача не наведені причини пропущення цього строку.
Виходячи з того, що відповідачем подана заява про застосування позовної давності, 
даний позов подано з пропущенням встановленого законом трирічного строку позовної давності, поважності причин пропуску строку позовної давності представником позивача не наведено, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, однак прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні у мотивувальній частині судового рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цигарьова Олександра Олександровича задовольнити частково.
            Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт

Судді                                                                         Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк