УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №272/769/18 Головуючий у 1-й інст. Брагін В. І. 
Категорія 46 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Трояновської Г.С.        
суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.                        
з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №272/769/18 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3  на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 9 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Брагіна В.І.,
       
в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому, з урахуванням уточнень позовної заяви на виконання ухвали Андрушівського районного суду Житомирської області від 10 липня 2018 року  (а.с.3-7) просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 з 21.08.2016. 
В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_2 . У січні 2016 року вона надала дозвіл своєму брату ОСОБА_2 проживати у належному їй на праві власності будинку. З 16.06.2016 з її дозволу відповідач був зареєстрований Старокотельнянською сільською радою у цьому будинку. 21.08.2016 ОСОБА_2 добровільно, за своїм власним бажанням, забрав свої речі та виїхав з її будинку до  ОСОБА_4 , з якою проживає за іншою адресою однією сім`єю та є членом її сім`ї. Відповідач не є членом її сім`ї, більше року не проживає та не має наміру проживати у належному їй житловому будинку, проте відмовляється в добровільному порядку знятися з реєстрації. Зазначена обставина свідчить про те, що в даному випадку порушується її право власності, оскільки вона не має можливості на власний розсуд розпоряджатися цим житлом, обмежена у праві користування ним та позбавлена можливості оформити субсидію. Письмової згоди на проживання відповідача в її будинку не надавала. Крім того позивач вказала, що ОСОБА_2 є громадянином Росії, постійно проживає та зареєстрований по АДРЕСА_3 , яка належить йому на праві особистої приватної власності. Оскільки відповідач є громадянином Росії, тому дозвіл на реєстрацію у її будинку надала з метою подовження часу перебування на території України.
Виходячи із наведеного, посилаючись на положення статей 316, 317, 319, 391,405 ЦК України, просила задовольнити її позовні вимоги. 
Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 09 січня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1 , з 21 серпня 2017 року.
Зобов`язано Старокотельнянську сільську раду Андрушівського району Житомирської області зняти з реєстрації ОСОБА_2 за вказаною адресою.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 409,60 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, адже при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір лише за одну позовну вимогу. При вирішенні спору суд не надав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком постійно влаштовувала сварки та скандали, внаслідок чого ОСОБА_2 змушений був залишити спірне житло та тимчасово проживати за іншою адресою. Причиною конфліктних ситуацій між ними є тривалий майновий спір з приводу іншого житлового будинку, який будується поряд. Вказує, що вселившись до будинку, відповідач купував продукти харчування, меблі, побутову техніку, брав участь у веденні господарства. 21 серпня 2016 року, під час чергового конфлікту між сторонами, ОСОБА_1 , вимагаючи від ОСОБА_2 негайно залишити будинок, викинула на вулицю сумку з його особистими речами, внаслідок чого він не мав можливості далі проживати у цьому житловому приміщенні. В подальшому, коли відповідач намагався потрапити до будинку, в якому залишились його одяг, взуття, меблі, побутова техніка тощо, позивач вчиняла скандали та викликала поліцію.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначила, що дійсно між нею та братом існують неприязні стосунки та вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій відповідача. Вказує, що дозволила тимчасово проживати ОСОБА_2 у спірному житловому будинку, оскільки він є громадянином Російської Федерації та реєстрація на території України необхідна була для вільного перетину кордону. Вони не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та відповідач не був членом її сім`ї. Після чергової сварки ОСОБА_2 добровільно забрав речі та залишив будинок, обравши інше місце проживання. Вказані обставини підтверджуються відповідними актами, договором про надання дозволу на проживання та показаннями свідків. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 чинились перешкоди у користуванні даним житловим будинком, він не намагався вселитися у це житло, його особисті речі в будинку не залишились. Таким чином, вважає, що суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 21 травня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1057,23 грн судового збору.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року постанову Житомирського апеляційного суду від 21 травня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, скасовано. Та в цій частині справу  передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник адвокат Ткачук А. О. доводи апеляційної скарги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.
ОСОБА_1 та представник адвокат Гордієвич О.П. проти доводів апеляційної скарги заперечили, надали пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу. 
Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що  ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину НОМЕР_1 від 23.12.2004 (а.с. 13-14 том 1).
27 січня 2016 року ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище — ОСОБА_5 ) надала дозвіл на реєстрацію та постійне проживання у вказаному житловому будинку свого брата ОСОБА_2 , який є громадянином Російської Федерації та прибув до неї в Україну на постійне проживання (а.с. 55 том 1).
ОСОБА_2 зареєстрований за зазначеною адресою з 16 червня 2016 року, проте з 21 серпня 2016 року не проживає за місцем реєстрації, а живе за адресою АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою Старокотельнянської сільської ради від 22 березня 2017 року (а.с. 15, 16, 17, 18 том 1).
30.04.2017 ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_7 , з яким продовжила проживати за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 20 том 2)
Згідно Довідки Старокотелянської сільської ради Андрушівського району від 15.05.2018 за вище вказаною адресою проживає сім`я в складі ОСОБА_1 , її чоловіка ОСОБА_7 , синів – ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 23 том 1).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначила, що між нею та братом склалися вкрай неприязні стосунки. 
З матеріалів справи вбачається, що постановою Андрушівського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП (а. с. 59, т. 1).
Про існування між сторонами у справі неприязних стосунків свідчать неодноразові звернення позивачки та її чоловіка ОСОБА_7 до правоохоронних органів (а. с. 65, 71, 76 – 87, 120, 121 – 125, т. 1).
ОСОБА_2 є громадянином Росії, прописаний і проживає в АДРЕСА_3 .
Встановивши, що відповідач тривалий час не проживає у вказаному житлі, позивач звернулася до суду із позовом про визнання його такими, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі положень статей 316, 317, 319, 391,405 ЦК України.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 21 серпня 2016 року ОСОБА_2 добровільно виселився з будинку, переїхавши до ОСОБА_4 на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 ; відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ; із заявами до правоохоронних органів та суду про вселення чи усунення перешкод у користуванні житлом відповідач не звертався та будь-яких доказів того, що саме спірне житло потрібне йому для проживання, ОСОБА_2 не надав, та врахувавши, що між сторонами у справі існують неприязні стосунки, про що свідчать неодноразові звернення позивача до відповідного відділення поліції, суд першої інстанції зробив висновок, що відповідач не проживав у житловому приміщенні понад рік без поважних причин.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції. 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 125/2625/17 (провадження № 61-4819св19) зроблено висновок, зокрема, щодо застосування статті 391 ЦК України та вказано: «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». 
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначила, що в січні 2016 року надала дозвіл своєму братові ОСОБА_2 на проживання у належному їй будинку в АДРЕСА_1 , де останній зареєструвався 16.06.2016 також за її згодою.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції зробив висновок, що відповідач, який є громадянином Росії, вселився до позивача, як член її сім`ї- брат.
При цьому суд обгрунтовано не врахував договір, наданий ОСОБА_10 , про надання дозволу на проживання від 27 січня 2016 року, у якому зазначено, що вона надає згоду на проживання ОСОБА_2 як гостю, а не як члену сім`ї, оскільки зазначений договір не є допустимим доказом, позаяк не зареєстрований у порядку, передбаченому ст. 158 ЖК України ( а.с.107 том1). 
Із матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований в будинку АДРЕСА_2 (будинок позивача). 
Фактично за адресою реєстрації ОСОБА_2 не проживає з 21.08.2016, про що свідчить довідка виконкому Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області (а.с. 17 том 1) та добровільно виїхав на подальше проживання за адресою АДРЕСА_4 (а.с. 18 том 1).
В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували фактичне користування відповідачем спірним будинком, а саме: що у спірному будинку є його речі та є його кімната, якою ОСОБА_2 користується, що він несе витрати на утримання спірного будинку як користувач. Навпаки, за встановленими обставинами, відповідач протягом тривалого часу не проживає у спірному будинку, не користується ним та не цікавиться, а також не несе жодних витрат на його утримання. Таким чином ОСОБА_2 не проявляє інтересу до будинку як до власного житла, яким він має намір користуватися.
Натомість, із матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо іншого майна – будинку АДРЕСА_5 , який межує із будинком позивача, де зареєстрований відповідач. ОСОБА_2 сам вказує, що усе належне йому особисте майно знаходиться саме у новоствореному будинку АДРЕСА_6 та вважає його (будинок) своїм майном, посилаючись на те, що будинок побудовано за його кошти у період із 2001 по 2016 роки (а.с. 123-125 том 1). Також, матеріалами справи доводиться, що конфлікт між сторонами виник саме з приводу новоствореного майна за адресою АДРЕСА_7 , про що свідчать неодноразові заяви до правоохоронних органів про вчинення злочинів як самої ОСОБА_1 , так і її чоловіка – ОСОБА_7 . Щодо зазначеної причини конфлікту не заперечує і сам ОСОБА_2 (а.с. 123-125 том 1).
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).
У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Отже, враховуючи, що відповідач  ОСОБА_2  не проживає в будинку  АДРЕСА_2   з 21 серпня 2016 року, переїхавши на проживання до  ОСОБА_4 , по АДРЕСА_4  у цьому ж селі  та не  проживає у спірному будинку більше року, вибув з будинку за власним волевиявленням, із заявами до правоохоронних органів та суду про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом  не звертався, є громадянином Росії, де має на праві власності інше житло, до будинку своєї сестри, який належить їй на праві власності і у якому він прожив та був зареєстрований менше 7-ми місяців, не відноситься як до свого єдиного житла та постійного місця проживання, наявність конфліктної ситуації між сторонами існує з приводу іншої нерухомості (новоствореного будинку АДРЕСА_5 ), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення вимог позивача про  визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 
Колегія суддів враховує вимоги  ОСОБА_1  на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що втрата права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, оскільки  інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, та її сім`ї перевищують інтереси відповідача, який забезпечений іншим житлом.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції в ході розгляду справи не взято до уваги письмовий доказ, а саме постанову Андрушівського районного суду Житомирської області від 23.08.2016 по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП не заслуговують на увагу, оскільки зазначеною постановою (а.с.59 том1) встановлено, що 21 серпня 2016 (дата з якої позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням) саме відповідач за місцем свого проживання в АДРЕСА_8 вчинив психологічне насильство в сім`ї відносно своєї сестри ОСОБА_6 та був визнаний винним у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення. 
Отже, зазначеним доказом підтверджується пояснення позивача про те, що якраз відповідач пішов з будинку за своєю волею, вчинивши насильство в сім`ї, а не через те, що його вигнали, викинувши речі на вулицю, про що йдеться в апеляційній скарзі.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав належної оцінки показанням свідків цього конфлікту ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не мають значення, оскільки подіям, які мали місце 21.08.2016, надав оцінку місцевий суд у постанові суду від 23.08.2016 про притягнення саме ОСОБА_2 до адмінвідповідальності, що є письмовим доказом. 
Інші доводи в апеляційній скарзі відповідача щодо визнання його втратившим права користування житлом спростовуються висновками суду та не потребують додаткового обгрунтування.
З урахуванням постанови Житомирського апеляційного суду у цій справі від 21 травня 2019 року та постанови Верховного Суду від 24 березня 2021 року можна зробити висновок, що рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області про зняття з реєстрації ОСОБА_2 за адресою:  АДРЕСА_1 з 21 серпня 2016 року скасовано.
Водночас, матеріалами справи підтверджено, що при вирішенні спору, суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір за вище зазначену позовну вимогу, яка позивачем не заявлялась.
З урахуванням наведеного рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 9 січня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  судового збору підлягає зміні (ч.2 ст. 376 УПК України), а стягнута сума судового збору – зменшенню з 1409, 60 грн. до 704, 80 грн.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими.
В решті рішення суду першої інстанції залишається без змін.
Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374, 376,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3  задовольнити частково.
Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 9 січня 2019 року в частині вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без змін.
Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 09 січня 2019 року в частині судових витрат змінити. Зменшити розмір стягнутого судовим рішенням судового збору з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 1409, 60 грн до 704, 80 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14.06.2021.

Головуючий Судді