22-ц/804/1196/21 
                                                                                263/9606/20 
                                               
Єдиний унікальний номер 263/9606/20
               Номер провадження 22-ц/804/1196/21 

                                                                П О С Т А Н О В А
                                                            ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
          
28 травня   2021 року                                                                                              м. Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М.,  Зайцевої С.А., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Маріупольська міська рада,   
розглянувши у в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1   на рішення Жовтневого   районного  суду міста Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2021 року у складі судді Кияна Д.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, 

                                                                     В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/6 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що він є власником  5/6 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину та на підставі договору купівлі-продажу.
1/6 частини квартири належала ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після його смерті спадщину у вигляді 1/6 частини квартири ніхто з родичів не прийняв та не зареєстрував у реєстрі речових прав.
З квітня 2007 позивач продовжує проживати в цій квартирі, несе витрати по оплаті комунальних послуг та витрат для підтримання належного стану квартири, а тому добросовісно та відкрито володіє цим майно більше 10 років.

Рішенням Жовтневого  районного суду міста Маріуполя від 22 лютого 2021 року в задоволенні  позову  відмовлено. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення  суду першої інстанції  та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що  суд першої інстанції не надав уваги обставинам справи, які свідчать про обґрунтованість вимог позивача. Викладені в скарзі обставини аналогічні тим, що приведені в позовній заяві. 
Позивач вважає, що оскільки право власності на спірну частку майна не оформлено  на будь-яку особу, а позивач проживає у квартирі, оплачує комунальні послуги – таким чином утримує  квартиру,  то він добросовісно і відкрито володіє майном. У зв`язку із тим, що судом не надано належної оцінки обставина  справи, то суд не застосував і відповідні норми матеріального права. 
Таким чином висновки суду не відповідають обставинам справи, що привело до неправильного вирішення спору. 

Відповідно до ч.13 ст.7, ч.ч. 1,3 ст.368, ч.1 ст.369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів  вважає, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.  
Відповідно до договору міни від 25.01.1996 року належна ОСОБА_3 однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , перейшла у власність ОСОБА_4 ..
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом  від 15.07.2003 року спадкоємцями майна гр. ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є в 2/3 частках – ОСОБА_5 (мати), в тому числі у зв`язку з відмовою на її користь в 1/3 частці ОСОБА_6 (батька), в 1/3 частці ОСОБА_1 (син).
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно  від 21.07.2003 року 1/3 квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва на спадщину; 2/3 частини цієї квартири належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину. 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.04.2005 № 7-753 спадкоємцем 1/2 частки майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її дочка ОСОБА_7 . Спадкове майно складається з 2/3 частки спірної квартири.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.04.2005 № 7-753 спадкоємцем 1/2 частки майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її син ОСОБА_2 . Спадкове майно складається з 2/3 частки спірної квартири.
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.05.2005 ОСОБА_2 є власником 1/3 квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.05.2005 ОСОБА_7 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Згідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.08.2007 ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були власниками спірної квартири по 1/3 частці.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом № 8-3217 від 06.11.2007 спадкоємцем 1/2 майна ОСОБА_2 є його дочка ОСОБА_8 . Спадкове майно складається з 1/3 спірної квартири.
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.04.2009 ОСОБА_8 є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом № 8-3214 від 06.11.2007 спадкоємцем 1/2 частки майна ОСОБА_2 є його син ОСОБА_9 . Спадкове майно складається з 1/3 частки спірної квартири.
Відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 06.02.2017 НВХ 920829 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 передали у власність ОСОБА_1 1/2 частини однокімнатної квартири, загальна площа якої складає 29,7 кв.м., житлова 17,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «СОЮЗ» № 19 від 26.04.2019, заборгованість по утриманню будинку та прибудинкової території квартири АДРЕСА_3 з грудня 2003 по березень 2019 року ЖБК «Союз» за адресою: АДРЕСА_4 погашена в повному обсязі у сумі 5089,39 грн.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.08.2020, ОСОБА_1 з 06.02.2017 належить на праві приватної власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу.
ОСОБА_1 з 15.07.2003 належить право приватної власності на 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину.
ОСОБА_7 належить право приватної власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.04.2005.
ОСОБА_8 належить право приватної власності 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину.
ОСОБА_2 належить право приватної власності 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно  від 21.07.2003 року 1/3 квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва на спадщину; 2/3 частини цієї квартири належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину .
  Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.04.2005 № 7-753 спадкоємцем 1/2 частки майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її дочка ОСОБА_7 .. Спадкове майно складається з 2/3 частки спірної квартири.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.04.2005  спадкоємцем 1/2 частки майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її син ОСОБА_2 . Спадкове майно складається з 2/3 частки спірної квартири.
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.05.2005 ОСОБА_2 є власником 1/3 квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.05.2005 ОСОБА_7 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.08.2007 ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були власниками спірної квартири по 1/3 частці.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть  ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом  від 06.11.2007 спадкоємцем ? майна ОСОБА_2 є його дочка ОСОБА_8 .. Спадкове майно складається з 1/3 спірної квартири.
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.04.2009 ОСОБА_8 є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом № 8-3214 від 06.11.2007 спадкоємцем 1/2 частки майна ОСОБА_2 є його син ОСОБА_9 .. Спадкове майно складається з 1/3 частки спірної квартири.
Відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 06.02.2017 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 передали у власність ОСОБА_1 1/2 частини спірної однокімнатної квартири.
З довідки Житлово-будівельного кооперативу «СОЮЗ» № 19 від 26.04.2019 вбачається, що заборгованість по утриманню будинку та прибудинкової території квартири АДРЕСА_3 з грудня 2003 по березень 2019 року ЖБК «Союз» за адресою: АДРЕСА_4 погашена в повному обсязі у сумі 5089,39 грн.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.08.2020, ОСОБА_1 з 06.02.2017 належить на праві приватної власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу.
ОСОБА_1 з 15.07.2003 належить право приватної власності на 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину.
ОСОБА_7 належить право приватної власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.04.2005.
ОСОБА_8 належить право приватної власності 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Померлому ОСОБА_2 належало  право приватної власності на 1/6 частину цієї квартири. 
Вбачається, що ОСОБА_1 належить 5/6 квартири АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів підстав для задоволення його вимог: позивачем не дотримано умов щодо добросовісності заволодіння майном та щодо безтитульності майна, що унеможливлює застосування інституту набувальної давності.

Колегія суддів не може не погодитися із рішенням суду. 

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до положень ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За змістом ч.1 ст. 344 ЦК добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Такі висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові ВП ВС від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до правильного  висновку, що з обставин справи вбачається, що позивач протягом всього часу володіння часткою спірної квартири знав (повинен був знати) про належність 1/3 частини квартири ОСОБА_2 , про смерть останнього, а також про спадкування майна ОСОБА_2 його дітьми, зокрема ОСОБА_10 , яка в подальшому продала позивачу 1/6 частину квартири.
Також матеріалами справи підтверджується, що після смерті ОСОБА_2 , його спадкоємцями за законом були його дочка ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які прийняли спадщину 06.11.2007, зокрема по 1/6 частини спірної квартири.
Отже  позивач знав (повинен був знати) про неправомірність заволодіння спірної частини квартири, належність спірної частини квартири іншій особі. Матеріали справи підтверджують наявність титулу у спірній частині квартири, а саме її належність ОСОБА_9 - за таких умов не можна вважати, що  позивач  заволодів майном добросовісно. 

Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частку квартири за набувальною давністю  не підлягають задоволенню.

Неможливо погодитися із доводами апеляційної скарги  про те, що суд не  надав оцінки доводам позивача в обґрунтування позову. Зі змісту оскарженого рішення вбачається, що суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно встановив обставини справи  та проаналізував  відповідні їм правовідносини, позиціям  сторін, наданим доказам дав оцінку,  у відповідності з вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України дійшов цілком обґрунтованого висновку про відмову в позові.  
Надана позивачем до апеляційної скарги копія свідоцтва про смерть ОСОБА_9 -спадкоємця ОСОБА_2 , не спростовує правильність висновків суду: коло спадкоємців ОСОБА_9 не встановлювалося, такі обставини не перевірялися.   
Отже,  доводи апеляційної скарги наведених висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з висновками  суду, які в свою чергу є достатньо  мотивованими. Аргументи апеляційної скарги є тотожними доводам позовної заяви, якими позивач обгрунтовував свої вимоги,  були предметом перевірки в суді першої інстанції, судом їм була надана правова оцінка, з якою колегія суддів не може не погодитися з вищенаведених підстав. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики апеляційний суд вважає наведене судом першої інстанції обґрунтування оскарженого рішення  достатнім.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга  задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381,382  ЦПК України, апеляційний суд
                                                   П О С Т А Н О В И В:
   
Апеляційну скаргу ОСОБА_1     залишити без задоволення.         
Рішення Жовтневого  районного  суду міста Маріуполя Донецької області від 22 лютого  2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст судового рішення складений 28 травня 2021 року.

Головуючий                                                                                        Є.Є. Мальцева 

Судді:                                                                                                  В.М. Барков 

                                                                                                              С .А. Зайцева